Sverre Henmo

Natt på Frognerbadet

Gyldendal

Kapittel 1

«Ok, er du klar til å dømme, Simon?»

Jeg nikker. Sola speiles i vannet, og jeg er sliten av å myse. De kommer alltid i samme rekkefølge. Først Bengtjohnsen og Amigo, som stuper fra femmeren, deretter Jesper og Frank fra treeren. Jeg gir karakterer. Amigo er suverent best. Han gikk på stup i årevis til han sluttet i fjor. Kan ta masse skruer og saltoer fra tieren hvis han vil, men gjør det sjelden når vi er sammen. Bengtjohnsen tar en helt grei backflip, men det er den samme hver gang, og det er sykt at han blir like overrasket hver gang jeg mener Amigos stup var penere. Jesper dekker over høydeskrekken sin med å sprelle voldsomt i lufta før han lander i militær, men det er uansett bare fra treeren. Frank er dårligst av oss. Han har akkurat begynt å stupe fra treeren og ser ganske hjelpeløs ut når han gjør det. Jeg bader ikke når det er andre til stede. Når vi er ved sjøen, stuper jeg fra femmeren. Penere enn både Frank og Jesper, men når vi er på Frognerbadet, beholder jeg T-skjorten på for å slippe blikkene. Går aldri i bar overkropp foran andre enn Bengtjohnsen, Amigo, Frank og Jesper. Og mamma, selvfølgelig.

Vi er på Frognerbadet for å kjøle oss ned. Alle bortsett fra meg har vondt i hodet etter gårsdagen, og ifølge Bengtjohnsen er bading den beste kuren. Jeg skulle ønske vi hadde dratt til sjøen i stedet, men de andre ville til Frognerbadet for å kjøpe pommes frites og se på jentene. Det betyr at jeg ikke får badet. Tidenes varmeste vår, og jeg ligger og svetter i T-skjorte.

Bengtjohnsen holder i bassengkanten og sparker sløvt i vannet. Amigo og Jesper har gått opp av vannet og står og ser opp mot Frank. Jeg lurer på hvordan det gikk da han kom hjem i natt. Da vi gikk i femte klasse, skulle jeg og Amigo sove over hos ham. Foreldrene hans skulle på fest, og uten å si noe til dem hadde vi invitert tre av jentene i klassen. Men jentene klarte ikke å vente lenge nok. Akkurat idet bilen til Franks foreldre forsvant over haugen, snek de seg over veien og inn i kjellerstua. Selv da kom jentene løpende til Frank. I motsetning til Bengtjohnsen, som er nødt til å bruke muskler for å få jentene til å bli, kan Frank bare sitte stille og vente på at de kommer løpende. Problemet den gangen var bare at faren hans så dem i speilet, snudde og kom tilbake. Moren ryddet kjøkkenet mens faren kastet ut jentene, ga Amigo og meg beskjed om å pakke sakene våre, men orket ikke å vente til vi var ferdige før han begynte å slenge Frank veggimellom. Vi rullet soveposer med skjelvende hender mens vi fikk verden i trynet. Dagen etter fikk Frank oss til å sverge på aldri å fortelle om det.

Den lille, tynne kroppen til Frank har blitt stor og kraftig. Han kjører lange serier med situps og pushups hver kveld. Han og Bengtjohnsen konkurrerer, men Frank har ikke en sjanse mot Bengtjohnsen, som tar 100 i benkpress. Han konkurrerer med kjæresten til storesøsteren sin og kommer ikke til å gi seg før han vinner. Det kan bli vrient ettersom kjæresten til storesøsteren boler og løfter 140 eller noe sånt. Håret til Frank henger sort ned i nakken. Og kanskje det er fordi han har blitt så stor at han kan være ute lenge. At han ikke trenger å være redd lenger.

«Kom igjen, da, Frank!» roper Amigo. «Ta backflip!»

Ropet får de pene jentene rundt bassenget til å snu seg og se mot Frank, som står klar på tremeteren. Han vinker så vidt til dem, så kaster han seg ut i noe som først ser ut som et perfekt svalestup, men som ender i det klassiske Frank-overslaget.

«Du skulle ta backflipen i lufta,» sier Bengtjohnsen da Frank endelig bryter overflaten med luggen klistret ned over øynene. Jentene ler.

Vi ligger i gressbakken nedenfor bassengene og spiser pommes frites fra kafeen. Bengtjohnsen forteller om noen som har sneket seg inn på Frognerbadet etter stengetid og badet.

«Ble de ikke oppdaget, da?» spør jeg. Ser ikke for meg at anlegget står åpent om natten uten at noen passer på.

«En av vaktene er storebroren til han ene fyren. Så lenge det ikke ligger igjen masse rot, er det greit for dem. Det eneste man må passe på, er bikkja til vaktmesteren. Jeg vet ikke helt hvordan de gjør det, men det er visst ikke noe problem. Vi kan være med neste gang!»

Han ser ut som om han har vunnet et eller annet lotteri, men jeg er ikke helt overbevist. Det er noe med greia som virker litt fishy. Dessuten er jeg litt lei av alle liksomkompisene til Bengtjohnsen. Han fremstiller det som om han er bestevenn med absolutt alle mellom 15 og 20 i Oslo, men jeg får litt for ofte følelsen av at vennskapet bare går én vei. Dette kan godt være en av de gangene det viser seg at vi egentlig ikke er så invitert til å være med som Bengtjohnsen trodde.

«Ifølge ryktene pleier de å ha stupekonkurranse. I hvert fall hadde de det sist gang. Men det betyr at vi må høyere opp, gutter. Vi vinner ikke med overslag fra treeren.»

Han klasker til Frank med flat hånd i panna, og begge ler.

«Vi må opp på tieren alle mann,» fortsetter Bengtjohnsen. «Og vi må ha noen triks. Det holder ikke med backflip. Det er flaut at vi driver med sånt fremdeles. Amigo, du må lære oss noe mer.»

Bengtjohnsen anerkjenner i hvert fall endelig at Amigo er hakket hvassere enn ham. Amigo bare nikker rolig. Plukker i seg pommes frites og ser på jentene som ligger nedenfor oss. Jeg gidder ikke si at han har grillkrydder rundt hele kjeften og at det sannsynligvis er derfor de stirrer tilbake. Når det er vått, ser håret hans mørkt ut. Da han var liten, hadde han helt hvitt hår. Nå er det nesten rødlig. Har fregner på skuldrene. Og er den eneste av oss som virkelig kan stupe. Jeg kommer aldri til å klare det. Da moren var gravid med ham, bodde foreldrene i Spania et halvt år. Etter hvert som magen hennes vokste, kalte de den ufødte babyen for Amigo på tull, men da han ble født åtte uker for tidlig på et sykehus i Catalonia, klarte de ikke å slutte. De måtte visstnok søke om lov til å kalle ham det da de endelig fikk ham med seg hjem til Norge. Han høres ut som han er en liten, sorthåret spanjol, og ser ut som han er klippet ut av en turistbrosjyre for Norge.

Vi går opp til bassengene igjen. På vei gjennom dusjen passerer et par jenter. Brune. Fine. Blanke. De ser på brystkassen og skuldrene til Bengtjohnsen, ansiktet til Amigo, hele Jesper og Frank, og idet jeg passerer med T-skjorte og hånden over den rue huden på overarmen, ser de på hverandre, hever øyebrynene og sier: «Så du dem, eller?», som om jeg ikke eksisterer.

Kapittel 2

«Det er fint, Bengt, flott, men nå kan du ta på deg igjen.»

Vibeke kommer inn i klasserommet og slenger nøklene og lærveska på kateteret. Hun er den eneste læreren Bengtjohnsen har respekt for. Hun blir sjelden sint, aldri imponert og hever knapt stemmen, men det holder. Kanskje det er derfor hun er kontaktlærer for oss. Så hun kan passe på Bengtjohnsen. Jeg har ikke lagt merke til at han har tatt av seg på overkroppen, men blir ikke så veldig overrasket heller.

«Det er hundre grader her inne,» forsøker han, men hun er allerede videre. Vinker så vidt med en hånd mot ham at hun har hørt ham, men ikke gidder å bruke tid på dette, noe som gjør at han i hvert fall drar på seg den sorte singleten.

«På slutten av tiende er det naturlig nok mye annet som skjer,» sier Vibeke. «Jeg vet det er varmt ute og at dere tror dere er ferdige med skolen, men det er dere altså ikke. Det er fremdeles en god del vi må igjennom, det er eksamener og for noen av dere kan det faktisk være med på å avgjøre hvilken skole dere kommer inn på.»

Agnes snur seg mot meg fra pulten på skrå foran min. Hun er helt rund i ansiktet. Kinnene står som blanke epler på hver side av nesa, og håret er én stor, brun krølle. Hvite tenner mellom lepper jeg plutselig får lyst til å kysse. Før hun rekker å blunke, har jeg tenkt at hun elsker meg, har vært hemmelig forelsket i årevis, og at hvis jeg bare spiller kortene mine riktig, vil vi bli kjærester, kline og sannsynligvis pule i løpet av et par dager. Kanskje allerede i storefri. Og fremdeles før hun har blunket, tilbakeviser jeg alt sammen med at håret mitt ligger rart, jeg har buse i nesa, eller at hun smiler fordi jeg er helt ufarlig og hun ser på meg som en bror. Gudene vet hvorfor hun smiler til meg. Og så blunker hun, og da hun åpner øynene igjen, ser hun en annen vei.

«Selv om dere begynner å bli voksne, må dere huske at det ikke er så underlig hvis dere ikke helt vet hva dere vil bli,» sier Vibeke.

Mamma mener jeg kan bli alt i hele verden, men det har likevel aldri har vært snakk om annet enn at jeg skal begynne på videregående. «Det å ikke velge, er også å velge,» sa Frank da vi snakket om hvor vi skulle søke. Vi avtalte å søke oss inn på de samme skolene. Amigo søker det samme som oss uansett hva vi bestemmer oss for. Bengtjohnsen skal bli murer. Femte generasjon. De siste sommerferiene har han hjulpet faren og tjent masse penger. Jesper søker hva som helst han kan komme inn på med snittet sitt. Satser på å bli elektriker, men holder døra åpen for å bli rørlegger. Hver gang han sier det, forteller Bengtjohnsen historien om rørleggeren som glemte å fortelle folka i huset at han skulle ordne med avløpet, og fikk all dritten i hodet da de trakk ned. Første gangen han fortalte den, trodde jeg han hadde vært med selv. Nå blir den mer og mer som en eldgammel ’nordmannen, svensken og danskenvits’.

Agnes ler av noe Vibeke sier og ser mot meg for at vi skal le sammen. Jeg hørte ikke hva som ble sagt, men gir henne et femtiprosentssmil og prøver å finne ut hvordan jeg skal slippe unna å måtte stupe fra tieren.

I gymmen har vi vikar fordi Bøje er syk. Bøje heter egentlig Børre, men kalles Bøje ettersom han ikke kan si r. Når han er borte, pleier vi å ha dattera til Moen, inspektøren på skolen. Ifølge ryktene er hun norgesmester i jazzballett, men det må være minst fem år siden hun vant, for allerede da vi begynte i åttende, var det «for et par år siden». Hun er ubegripelig pen. Stiller av en eller annen grunn i en slags badedrakt med hvite tights under. Det ser latterlig ut, men så har hun noen bein og en kropp som gjør at selv Jesper og Bengtjohnsen holder kjeft og godtar å ha aerobics i nesten hele dobbelttimen. På slutten av timen blir vi beordret ned på gulvet for å ta beinløft, og hun viser oss, med føttene pekende mot oss, hvordan vi skal løfte føttene ti centimeter og sprike, samle beina, sprike igjen og samle. Det høres tørr svelging i hele rommet.

Under uttøyningen slipper vi ned ringene fra taket. Amigo imponerer jentene med å henge med armene rett ut til siden, men han holder ikke veldig lenge.

«Hei, hei, hei, ikke driv med ringene nå,» sier dattera til Moen.

«Hei, hei, hei,» svarer Bengtjohnsen og smiler.

Dattera til Moen ser ut som om hun har lyst til å klabbe til ham der han står rett foran henne og sperrer veien. Hun ser på oss andre, og jeg snur meg bort. Jesper vinker til henne. Så peker han på Amigo, som står i håndstående. Jeg snur meg og ser at dattera til Moen er imponert. Kanskje det er derfor, eller muligens det bare er fordi timen likevel er mer eller mindre slutt, men hun lar oss fortsette. Frank og jeg trekker Amigo en meter opp fra gulvet og fester kjettingen på kroken så han virkelig kan vise hva han kan.

«Dere må i hvert fall legge tjukkasen under,» sier hun.

Jesper ler høyt og kneggende. Bengtjohnsen smiler, mens Frank og jeg blir stående og holde i kjettingen.

«Det diskuterer jeg ikke,» sier hun.

«Ikke vi heller,» svarer Bengtjohnsen.

Amigo tar en slags salto og forsøker å avslutte i håndstående uten helt å få det til. Jeg er uansett imponert. Liker at vi er venner. På en måte blir jeg også god i ringer av det.

Noen av jentene går og henter tjukkasen og skyver den på plass. Det ser ganske døvt ut når Amigo så vidt har klaring mellom tærne og madrassen. Nesten som å sykle på trehjulssykkel med styrthjelm. Derfor henger Frank og jeg oss i kjettingen og trekker ham opp til tre meter. Dattera til Moen blafrer nervøst med øyevippene, mens Bengtjohnsen hiver seg over oss og vil heise Amigo helt opp i taket. Idet han presser seg mellom oss, mister vi grepet. Amigo detter i tjukkasen, fjærer i knærne, men blir likevel liggende og holde seg på ankelen. Så reiser han seg opp. Halter så vidt.

«Det var dritgøy! Vi gjør det én gang til!»

Han høres ikke helt overbevisende ut og blir reddet av Jesper.

«Det er min tur,» sier han og hiver seg over ringene. Så gir han signal til Frank og meg at vi skal heise ham opp, og legger ikke merke til at Bengtjohnsen står bak og gir andre signaler. Amigo kommer haltende og tar i så vi skal få nok fart, så trekker vi. På en – to – tre fyker Jesper oppover mens Bengtjohnsen kaster seg fram og tar tak i shortsen hans. Han får bare trukket den halvveis ned på knærne, men nok til at hele stellet henger fritt og fint når vi heiser Jesper helt opp under taket og fester kjettingen på kroken. Jesper er den laveste av oss. Og begynner å bli litt tjukk. Han ser ut som om han egentlig har vært høy, men noen presset ham sammen. Han er kraftig, sterk og har på en måte litt for mye kropp til høyden. Kanskje han bare trenger noen centimeter for å bli perfekt. Samme hva det handler om, er han helt grenseløs. På barneskolen kom moren hans løpende med pillene hvis han hadde glemt å ta medisinen sin til frokost. Nå vet jeg ikke hvordan det er lenger. Vanligvis er han bare litt gira, men nå ser det ut som om han kan komme til å tippe. Han dingler fire–fem meter oppe under taket med shortsen på knærne mens jentene ikke aner hvor de skal se, og dattera til Moen er like forbanna pen som hun har vært hele timen, og hestehalen hennes er like stram og håret like glatt inntil skallen. Jesper forsøker å slippe med en hånd for å trekke på seg shortsen igjen, men har ikke en sjanse. Det er for høyt til å slippe seg ned. Det er ikke engang nødvendig å skyve bort madrassen for å holde ham der oppe. Fyren har tapt fullstendig.

«Slipp ham ned!» roper folk rundt oss, men det er umulig å gjøre annet enn å le. Jesper begynner å bli hyper. Sprellingen hans har gjort at shortsen har glidd ned til anklene, og det er på en måte heldig at det var Jesper som ble trukket opp, for han har ikke noe å skamme seg over. Selv om det er flaut, så er det ikke flaut på den måten. Jesper mangler helt hemninger. Hvis det er varmt og vi plutselig er et sted det går an å bade, bare tar han av seg klærne og bader naken. På en fest der noen tente bål, lot han som om han grillet balla. Det er neppe noen i klassen som ikke har sett ham naken før. Det hadde vært bedre hvis vi hadde trukket opp Alexander, som fremdeles dusjer med badebukse etter gymmen.

Dattera til Moen forsøker å få noen til å hjelpe seg med å fire ham ned, men de klarer ikke engang å få kjettingen av kroken. Og nå er hun stressa. Det er små svetteperler i hårfestet hennes, og plutselig ser hun rett på meg. Ikke som lærer, men som en sånn jente jeg skulle ønske var på min alder og som likte meg, men som jeg vet at jeg aldri kommer til å bli kjent med fordi det beste jeg kan håpe på, er å kline med Sophie en dag ingen andre gidder å gjøre det. Jeg tar med meg Frank og Amigo. Så firer vi ham ned. Når han er halvveis, slipper han. Blir liggende på ryggen på tjukkasen og puste med blikket stivt festet i taket. I tilfelle han klikker, holder vi oss på noen meters avstand, helt til dattera til Moen går bort og setter seg ved siden av ham for å spørre om det går bra. Da er han plutselig bare opptatt av å få på seg shortsen så fort som overhodet mulig.