Finn Carling

Gjenskinn

GYLDENDAL

«Men når vi leser, er vi i virkeligheten lesere av oss selv. Forfatterens verk er bare et slags optisk instrument som han rekker leseren for å gi ham anledning til å skjelne det som han, uten denne boken, kanskje ikke ville oppdage hos seg selv.»

Marcel Proust

i På sporet av den tapte tid

Til Gunnar

1

Nå har boken din ligget på nattbordet mitt i all evighet. Da du gav meg den, sa du: Ha den ved sengen og les noen sider hver kveld. Den handler egentlig om oss! Om oss? Er vi like? Vet du noe om meg?Jeg hadde ikke bedt om noen bok, men jeg takket selvfølgelig og sa at det skulle bli spennende å kikke på den. Kunne ikke si noe annet, når du var kommet ens ærend for å gi meg noe du selv hadde skrevet.

Ble stående og snu og vende på boken. Leste tittelen flere ganger. Gjenskinn, hva hadde det med meg å gjøre? Det var bare såvidt jeg ikke spurte, men heldigvis lot jeg være. Tenk om du hadde begynt å forklare i det vide og det brede, slik du alltid gjør når du får sjansen til det, og jeg skulle stått der som om jeg forsto. Ha nikket og sett interessert ut.

Så nå ligger den på nattbordet. Som et fremmedlegeme. Et krav. På mitt nattbord har det aldri vært annet enn det som hører hjemme der: Et reisefjernsyn, en klokkeradio, et bilde av barna. Når ble det tatt? Det er ikke bare det at boken tar opp plass. Den ligger og liksom hvisker. Med din stemme:

Når skal du begynne å lese?

Egentlig om oss. Hva betyr det? At du skriver noe som ikke er om mitt liv, men som allikevel avslører meg? Skulle ikke vært lov å lage sånt. Men en kveld jeg ikke orker hviskingen lenger, tar jeg boken og slår opp på en helt tilfeldig side:

Han så for seg blodet som sprutet, lysglimtene fra geværmunningene og barna som strakte armene i været før de falt om, og han lukket øynene som for ikke å se. Han følte Hannahs blikk hvile på seg, og igjen kjente han varmen idet hånden hennes berørte hans. Hvem var blitt drept? Hannah?

Leser ikke mer, selv om det ikke er om meg: Blod spruter, barn blir skutt. Dessuten er han – hvem han nå er – betatt av en som heter Hannah. Har hverken sett blod sprute, barn bli drept eller følt kvinneblikk hvile på meg i lysglimt fra geværmunninger.

Hvem er denne Hannah?

Kanskje jeg ser på begynnelsen i morgen.

Men da skriver du om en helt annen kvinne:

Han var slett ikke sikker på når han første gang hadde lagt merke til henne, men det måtte ha vært en dag han hadde vært så tidlig oppe at han hadde sittet ved stuevinduet allerede fra morgenen av. Det hadde ikke vært mer enn et glimt. Men det var nok. Det hadde brent seg fast i ham. Ikke fordi hun var spesielt vakker, iallfall ikke som de kvinnene man ser avbildet i ukebladene. Men hun hadde en egen reisning, noe målbevisst, som vakte minner.

Eller var det drømmer?

Gammel som han var blitt, var det ikke lett å skille. Dessuten, da hun et øyeblikk – uvisst av hvilken grunn, sannsynligvis bare helt tilfeldig – hadde sett opp på ham, smilte hun. Et sky, men uforbeholdent smil. Som hadde de en hemmelighet sammen. Når hadde han sist fått et slikt smil?

Hvor mange morgener det gikk før han så henne igjen, husket han heller ikke. Den ene dagen var lik den andre. Det var vanskelig å holde rede på dem. Men efter at han første gang hadde sett henne, sto han hver morgen tidlig opp og satte seg ved stuevinduet. Tok til og med frokosten med seg. Skjønt frokost. Det var ikke rare greiene. Oppvarmet kaffe i den koppen som alltid sto fremme på kjøkkenbenken, og på skålen en brødskive med gul ost.

Da konen hans levde, hadde han spist mer. Dessuten dekket hun alltid på i spisestuen og kaffen var bestandig nykokt. Han hadde fortsatt med det noen uker efter bisettelsen, men efterhvert var det blitt så meningsløst tomt å sitte alene ved et dekket spisebord. Efter enda noen uker spiste han heller ikke middag i spisestuen, men ved kjøkkenbenken. Eller simpelthen ved komfyren. Det vil si så lenge han gadd lage mat. Det enkleste var å spise rett fra en boks fiskeboller eller seikaker med en brødskive til. Stor variasjon ble det ikke, men hva gjorde det?

Dessuten slapp han å vaske opp.

Ser ham for meg omgitt av rot og tomme hermetikkbokser. Er jeg slik? Får en trang til å ringe deg. Forestiller meg at du endelig tar røret: Vet du hvor sent det er? Ville prøvd en spøk: Nei, vet du? Kanskje ville du ikke svart. Det er din skyld at jeg vekker deg, ville jeg sagt. Ligger og leser om ham med hermetikkboksene. Om oss, sa du. Mente du det?

Da ville det kanskje lyde et klikk.

Men du kan ikke bare legge på! Jeg mener, skriver du en bok du til og med gir meg og sier handler om oss, må du finne deg i spørsmål.

Først efter noen kvelder orker jeg fortsette:

Huset han fremdeles bodde i hadde vært konens barndomshjem. Altfor stort efter hans smak. Selv da døtrene ennå bodde hjemme, var det som om familien ikke klarte å bebo det. Et spøkelseshus med flere rom der ingen våget seg inn.

Nå, efter at han var blitt alene, brukte han bare soveværelset, kjøkkenet og stuen. Selv arbeidsrommet, som hans kone hadde innredet til ham av det som i hennes barndom hadde vært røkeværelse, var det år og dag siden han hadde brukt.

Hva skulle han der?

Uten å vite hvorfor, kanskje av gammel vane, åpnet han en sjelden gang døren og så inn. Det var der alt sammen. Bokhyllene fulle av bøker, divanen der han kunne legge seg og sove eller tenke – det hadde ikke alltid vært lett å oppdage forskjellen – og skrivebordet med den gammeldagse skrivemaskinen ved siden av noen ferdigskrevne sider.

Når hadde han sist arbeidet med de sidene? Det skulle blitt en bok om frykten og nøden i verden. Om alle erfaringene hans fra reiser i de fattige landene i Afrika og Latin-Amerika, til Midtøsten og til det tidligere Sovjetunionen.

Som et faglig testamente.

I den første tiden efter konens død hadde han et par ganger sittet ved skrivebordet og bladd i de få ferdigskrevne sidene. Efterhvert ble de som var de skrevet av en annen. Som om det var ord han ikke hadde sett før. Det var noe selvsikkert ved formuleringene som gjorde ham forlegen. Hadde han vært slik? Og hvordan hadde han tenkt seg fortsettelsen? Han lette blant notatene for å finne en disposisjon. Det pleide han alltid å lage. Til slutt fant han den, men kapitteloverskriftene og de mange stikkordene sa ham ingen ting. Til tross for at han anstrengte seg, klarte han ikke å få tak i de assosiasjonene han måtte ha hatt. Et faglig testamente! Hva var det han hadde villet gi studentene, kollegene, politikerne? Hadde han hatt noen løsninger? Husket ikke. Alt var blitt så fjernt i løpet av forbausende kort tid. Eller var det bare det at årene gikk så fort? At det i virkeligheten var lenge siden han hadde sittet og arbeidet i det tidligere røkeværelset?

Følte igjen jeg burde ringt og sagt før du begynte å mase om hvor sent det er: Den gamlingen din gjør meg kvalm. Eneste grunn til at jeg ikke kaster boken i veggen er at den raker meg midt i ryggen.

Hvis pusten din fjernet seg, ville jeg ropt:

Nei, ikke legg på! Når du holder meg våken på denne måten, må jeg kunne dra deg ut av søvnen et øyeblikk. Eller mener du det bare er å slenge fra seg bøker på nattbordene bortover og så late som ingenting? At du kveld efter kveld kan la et forfallent menneske, som du sier er oss, trampe gjennom bevisstheten min, og at jeg har å holde munn?

Det akter jeg ikke å gjøre.

Om du føler deg gammel og stabber omkring og spiser kalde fiskeboller rett fra boksen, er det din sak. Lar du støvet samle seg på skrivebordet ditt og i hjernen din, står det deg fritt å legge deg og dø. Det er helt i orden. Bland bare ikke meg opp i det! Hva sier du? At du ikke blander meg opp i det? Men det er det du gjør, når du ringer på døren, gir meg boken – som du dertil har skrevet en hilsen i så jeg ikke kan bytte den i noe ordentlig – og sier den handler om oss. Det er bare det at jeg ikke er et fossil som du og ikke trenger noe om alderdom og forfall fra dikterens penn. For kroppen min er som en tenårings, sa legen sist jeg var hos ham. Dessuten er jeg gudskjelov ung av sinn, og det vil jeg fortsatt være!

Kan du ikke forstå det?

Han gikk nesten aldri ut. Men fra tid til annen måtte han kjøpe flere hermetikkbokser og brød. Hermetikken holdt seg jo i all evighet, og brødene delte han i to og la i fryseskapet på kjøkkenet. Fordi han sjelden var ute, ble han trettere og trettere i bena for hver tur. Men hittil hadde han klart det. Før han gikk opp trappen til ytterdøren, ble han gjerne stående og se på den forfalne haven.

Han sa det aldri høyt, men egentlig likte han den mye bedre nå som den var overgrodd. Plenene var blitt frodige enger, grenene på frukttrærne strakte seg uregjerlig mot himmelen, og de før så omhyggelig vedlikeholdte havegangene var nesten helt dekket av planter som hadde klart å slå rot i grusen.

Når han kom opp til ytterdøren, fikk han alltid et streif av dårlig samvittighet ved synet av det upussede messingskiltet hans kone hadde gitt ham da han ble utnevnt til professor. Den gangen som en av landets yngste. Til tross for at det var blitt nesten svart, kunne han ennå skimte inskripsjonen: «Professor Ferdinand B. Scott». Da var det som om han med en blanding av forbauselse og lettelse mumlet:

Ja, ja, så er det altså det jeg heter!

Når sant skal sies, hadde han aldri likt skiltet. Det var liksom for prangende. Men han hadde ikke noen gang sagt et ord om det til sin kone. Hun hadde gitt ham det som et uttrykk for sin stolthet og beundring, og hvordan kunne man da ha hjerte til å vise annet enn glede og takknemlighet? Nå, så lenge efter hennes død, kunne han selvfølgelig få fjernet det. Men for det første ble han urolig ved tanken på det lyse feltet det ville efterlate på ytterdøren, og for det annet var det kanskje ikke så dumt å ha en påminnelse om hvem man var, og hva man en gang hadde vært.

En morgen fikk han igjen øye på henne. Han hadde stått opp enda tidligere enn de andre dagene, og det slo ham at hun kanskje pleide å gå forbi på den tiden. At hun hadde vært for sent ute første gang han så henne, og at det var derfor han ikke hadde sett henne de andre morgenene. At han simpelthen hadde glemt når vanlige mennesker går på arbeidet, og at han av den grunn ikke var kommet seg på bena i tide. Han så på vegguret, noterte klokkeslettet og lovet seg selv at forsømmelsen ikke skulle gjenta seg.

Også denne gangen smilte hun. Det var imidlertid en forskjell. Riktignok var hun fremdeles sky, men smilet utstrålte en slags overrasket glede. Som om hun sa til ham: Hvor har du vært siden sist? Meget forsiktig løftet han hånden og vinket til henne. Skjønt det var kan hende ikke mer enn en liten bevegelse med fingrene. Hun vinket ikke tilbake, men han så hun la merke til det. Hun stanset nesten, og hun vendte ikke blikket fra ham før hun holdt på å støte på noen.

Efterpå, i virkeligheten det meste av dagen, ble han sittende ved vinduet og tenke på om hun sa noe, og i så fall hva hun sa, der hun arbeidet. Hva slags arbeide hun hadde, opptok ham i det hele tatt ikke. Uklart forestilte han seg at hun satt ved et skrivebord, mens de andre spurte: Hva er det med deg i dag? Er det hendt noe? Uten å se opp ville hun da brydd svare: Jeg holdt på å støte sammen med et menneske, fordi en mann vinket til meg fra et vindu.

En mann?

Ja, en gammel mann som spiste frokost.

Eller kanskje hun ikke sa noe som helst. Lot som om hun ikke hørte dem. Eller kanskje de andre slett ikke spurte, men bare hvisket til hverandre at det måtte være hendt noe med henne, og at hun nok ville røpe seg, om de bare lot henne i fred.

Hadde det ikke vært sent, ville jeg ha ringt eller oppsøkt deg. Beklaget om du sov. Men hvorfor sitter du der ved stuevinduet som en mumie på et aldershjem? Hvorfor går du ikke ut til den unge kvinnen? Du er ikke eldre enn jeg, og jeg har iallfall ikke skrudd av bryteren. For bare en uke siden inviterte jeg ut en liten dame, og den kvelden …

Du ville sagt at du ikke skriver om deg selv? Men husker du ikke at du forleden dag for noen år siden siterte en fransk forfatterinne – har glemt hva du kalte henne – som sa at enhver selvbiografi er en roman, og enhver roman er en selvbiografi?

Da ville du begynt å forklare, enda det ville vært langt på natt, at en romanperson ikke er forfatteren selv, men en inautentisk skikkelse med autentiske erfaringer som riktignok alltid vil være forfatterens, men ikke nødvendigvis …

Da ville det bare vært å legge på. Eller gå.

Dagene var helt innholdsløse. En god stund efter konens død holdt han de tre avisene de hadde abonnert på så lenge han kunne huske, og leste dem nøye både under og efter frokost. Efterhvert ble lesningen mer tilfeldig. Det hendte han så nærmere på en og annen artikkel. Som en slags forpliktelse. Men stort sett bladde han bare gjennom avisene og kastet et blikk på de største overskriftene. Så gjorde han ikke det engang, la dem bare ved ytterdøren. Da kravene om å fornye abonnementene kom, betalte han simpelthen ikke – og slapp å passe på å bli kvitt avisbunkene.

Det var ikke det at han aldri så fjernsyn. Han slo det bestandig på når sendingene begynte om eftermiddagen. Men det var bare for å få tiden til å gå. Så uansett hva som ble vist på skjermen, selv om det var midt i en film, slo han apparatet av klokken ti for å legge seg på den tiden han nå var blitt vant til

Søvnen var en velsignelse. Når han var kommet i seng, sa han ofte til seg selv: Det er som å dø uten å dø. En forberedelse til den evige hvile! Det hendte han var forbauset, nesten ergerlig, når han våknet neste morgen. Hva skulle det være godt for?

Det beste ved søvnen var den absolutte intetheten. At ikke noe skjedde. Han visste at mennesket alltid drømmer, men det var ham umulig å huske når han sist hadde drømt. Dermed slapp han å ligge om morgenen å forsøke å sette sammen erindringsbrokker fra drømmer. Finne ut hva i all verden de betydde.

Natten efter at han igjen hadde fått øye på den unge kvinnen på veien utenfor stuevinduet, hendte det imidlertid noe foruroligende. Flere ganger våknet han av at han drømte. Skjønt på en måte var det en blanding av erindring og drøm, for allerede første gang han våknet, var han sikker på at noe av det hadde han opplevd før. Iallfall hadde han vært der drømmen foregikk. Riktignok hadde han i drømmen ikke sett seg selv, men han følte seg også sikker på at han var en ung mann, i hvert fall sett ut fra sin nåværende alder.

Efterhvert som bildene i drømmen klarnet, som når en tåke letter, forsto han at han var i Jerusalem, nettopp den byen som hadde vært målet for hans romantiske reise. Romantisk, fordi forestillingene hans på forhånd om de århundregamle bygningene, det fremmedartede mangfold av mennesker og folkets sterke, religiøse tro hadde fylt ham som en forelskelse.

Der han lå i mørket – urolig og samtidig spent på om han ville vende tilbake til drømmen, dersom han skulle klare å sovne igjen – tenkte han på den underlige opptattheten av israelernes religiøse tro. Selv hadde han aldri, ikke engang som barn, trodd på en gud eller noen annen høyere, åndelig makt, og allikevel hadde det troende mennesket bestandig fengslet ham. Kanskje det kom av at hans mors foreldre hadde hatt en så bevegende tro på sin gud, og av at han dessuten hadde elsket disse to fromme menneskene. De hadde aldri prøvd å omvende ham, men når han som barn besøkte dem og hadde lagt seg om kvelden, hadde de i stedet for eventyr fortalt ham historier fra Bibelen, og som det mest naturlige i verden snakket de ofte om hvordan Gud støttet og hjalp dem. De takket Ham for selv det minste gode og falt ikke på at godene kunne skyldes deres egen innsats.

Til tross for sitt barnesinn lot han seg ikke overbevise av deres tro. Han klarte ikke å forestille seg noe utenfor den verden han opplevde med sine sanser. Men han nevnte det aldri for dem, og ikke engang i dypeste hemmelighet tenkte han på dem som naive og godtroende mennesker som ikke forsto at en høyere, styrende makt ikke fantes. Tvert imot ble han, som nevnt, beveget av deres uforbeholdne tro, av den tilliten de viste dette utenomsanselige vesenet, Gud, og av det fellesskapet troen gav dem. I tunge stunder – som han efterhvert forsto at de også hadde – sloss de aldri mot hverandre, men skulder ved skulder sammen med sin gud mot de ødeleggende kreftene.

Kanskje det nettopp var tilliten og følelsen av fellesskap som betok ham ved den religiøse tro, på tross av at han selv aldri ville kunne bli troende. I hvert fall var det uten tvil denne betattheten som i unge år hadde brakt ham til Israel, en stat bygget på tro, og som hadde ført til at han som samfunnsforsker hadde viet det meste av sin tid til hva han opplevde som det religiøse mysteriet. Å studere menneskers tro, pleide han å si, er som å utforske et ukjent kontinent, der oppdraget ikke består av å bestige et hittil ubesteget fjell, men å trenge inn i følelser og forestillinger som er fremmede for ham som en moderne forsker, samtidig som de har sine røtter helt tilbake til menneskets første bevissthet om sin egen tilværelses begrensning: Den ensomme død.

Nå spør jeg deg rett ut: Hva er det du driver med? Holder på å legge deg, sier du. Men, herregud, prøv ikke å late som om du ikke forstår hva jeg mener. Her skriver du side opp og side ned om denne gamlingens morforeldre og deres bevegende, fromme tro og om religionens røtter i menneskets første bevissthet om tilværelsens begrensning. Samtidig bedyrer du hans og dermed også din skråsikre mangel på tro. Er det forskerens snedige nøytralitet? Gjøre både troende og ikke troende til lags? Den ensomme død koketterer du med. Bom! For jeg tenker ikke å dø med det første.

Døden er aldri i mine tanker.

Han måtte ha sovnet, for det var begynt å lysne av dag. Forsiktig satte han seg opp i sengen, for morgenstivheten var efterhvert blitt en plage, og han forsto at han igjen hadde drømt. Forskjellige bilder av bygninger, situasjoner og mennesker avløste hverandre tilsynelatende uten sammenheng, og av all makt prøvde han å gripe tak i dem før de for alltid ville bli borte.

Han skjønte han hadde løpt. Løpt for livet. Ennå satt angsten i kroppen, og han hev efter pusten der han lå. Han måtte ha sprunget forbi svartkledde unge menn med stive hatter, skjegg og hengekrøller ved ørene, for efterhvert dukket de opp i bevisstheten, en efter en, som glimt som ikke lot seg fastholde. De så på ham med ubevegelige øyne. Fulle av hat. Det var nettopp det som fremdeles skremte ham: Hatet.

Han tenkte der han støttet hodet mot veggen bak sengen: Hva kan ikke troen gjøre med mennesker? Langsomt, meget langsomt, kom også erindringene tilbake. Førti år gamle minner fra de ukene han hadde vært i Jerusalem. Løsrevne inntrykk av studenter som han selv. Unge kvinner og menn med milde, omsorgsfulle øyne, som fortalte om fellesskapet, om landet som de endelig hadde fått og elsket. Om samholdet mellom mennesker fra alle verdens kanter og ulike kulturer. For dette delte de: Røttene i det urgamle Israel og det å ha overlevet forfølgelsene, konsentrasjonsleirene.

Men soldatene? Maskingeværene?

Det har vi lært, sa de unge kvinnene og mennene med øyne som ikke var så milde lenger: Det er bare oss selv vi kan stole på. Ingen andre vil beskytte oss, hjelpe oss til å beholde det landet vi elsker! Han hadde nikket og forstått, lagt en hånd på armen til den nærmeste, og øynene deres ble igjen milde.

Soldater med maskingevær. Uklart husket han dem også fra drømmen. Var det fra dem han hadde løpt? Han hørte ingen lyd. Kanskje drømmer ikke har lyd. Men stadig tydeligere så han lysglimtene fra geværmunningene og barn som strakte armene i været og falt om. Og han løp. Løp så han kjente blodsmak i munnen. Noen grep ham plutselig i armen og trakk ham inn i en kjeller.

I det svake lyset fra en glugge så han den som hadde trukket ham inn. En ung svartkledd kvinne med blåsvart hår og smale, brunsvarte øyne. Hun bar på en liten maskinpistol. Allikevel kjente han henne igjen: Kvinnen han hadde sett fra stuevinduet.

Hun så på ham og smilte, forsiktig. Det var det samme smilet. Skjønt det var ingen grunn til å smile. Gjennom gluggen så han soldatene komme nærmere med maskingeværene klare. De gikk langsomt og kastet vaktsomme blikk fra side til side. Av og til bråstanset de og løftet geværene, så senket de dem igjen og fortsatte. Alt var helt uvirkelig. Var det bare i drømmen dette hadde hendt ham, eller hadde han for en evighet siden opplevd det samme? Han klarte ikke lenger å skille drøm fra erindring.

Hun hvisket, på engelsk:

Hvorfor skyter de unger? Hvordan kan de mene at sten kastet av barnehender må gjengjeldes med geværkuler? Er vi så redde for å miste troen på vår rett til å fordrive og utslette andre?

Kanskje heller troen på seg selv og sin gud, mumlet han, der han lå i halvmørket og tenkte på drømmen. Er angsten og hatet troens væpnere? Han hadde neppe svart henne, men burde ha sagt: Landet er fotfestet for deres tro, og troen er fotfestet for deres væren. Men landet hviler på usikker grunn, og derfor kan selv et barn som kaster en sten bli en trussel mot deres opplevelse av å være til.

Forsvarer du volden?

Nei. Jeg prøver å forstå. Forstå angsten i øynene på de unge mennene med gevær og hatet i øynene på de gamle som rekker dem geværene. Jeg har sett det så mange steder – i Belfast, Sudan, Bosnia …

Det er sikkert mørkt i huset ditt. Allikevel burde jeg stått med en finger på ringeknappen helt til lyset ble tent i annen etasje. Sannsynligvis ville du sett temmelig forbannet ut hvis du til slutt hadde kommet ned og åpnet ytterdøren.

Sov du? ville jeg spurt.

Selvfølgelig sov jeg.

Skal du ikke be meg inn?

Nei, jeg ber deg ikke inn!

Vel, det gjør ikke meg noe å stå her ute og rope at du forsvarer vold og fremmer jødehat i den nye boken din. Naboene vil sikkert synes det er like interessant som jeg. Tror du ikke?

Du ville begynt å lukke døren.

Skal jeg bli her ute?

Hva mener du med jødehat? ville du spurt.

Bare at du oppfordrer til det Unnskyld, jeg glemmer at du forklarer det, og at dine skildringer er nødvendige for å beskrive hva du i ditt hjerte sørger over i Israel, der du aldri har satt din fot. Ikke i Sudan eller Bosnia heller, for den saks skyld.

Han har vært der, ville du sagt. Prøv å forstå at det er en bok om et oppdiktet menneske. Ikke om min person. Uansett hva Marie Cardinal måtte ha sagt om at enhver roman er en selvbiografi.

Hvorfor sa du da at den er om oss?

Ansiktet ditt ville vært uttrykksløst.

Leser ikke mer før neste kveld:

Igjen måtte han ha sovnet, for han våknet av et skrik ved høylys dag. Han skjønte det var han som hadde skreket. Men hvorfor? Han mente å huske blod som sprutet, og uten å tenke kastet han et blikk nedover pyjamasen. Der var det selvfølgelig ikke noe blod. Men i det svake lyset i kjelleren hadde han sett det. Drømmen kom tilbake til ham. Det første han husket var hånden hennes som berørte hans. Et forsiktig tegn:

Vær stille!

Gjennom gluggen så de at soldatene var helt nær. Fire unge menn. Hadde de fylt tyve? Selv om han nesten kunne ha tatt på dem, var de fremdeles uvirkelige. Men hånden hennes var virkelig. Da den rørte ved huden hans, skjøt det en varme gjennom kroppen, som han aldri før hadde kjent, og han begynte å gråte.

Du må ikke være redd, sa hun lavt.

Forsto hun ikke hva berøringen gjorde med ham? Det var første gang et menneske hadde fylt ham så fullstendig. Dette må være hva man forstår med å elske, tenkte han – i drømmen, og han hvisket:

Hva heter du?

De kaller meg Hannah.

Det kom lydløst. Han så bare at leppene formet svaret. Et hebraisk navn? Var hun allikevel ikke palestiner? Da rykket hun bakover og trakk ham med seg. De var blitt oppdaget. Fordi han hadde hvisket? To støvler kom til syne utenfor gluggen. De forsto at mannen bøyde seg ned, og øyeblikket efter kom en geværmunning og et ansikt også til syne. Forsiktig stakk han geværløpet inn gjennom gluggen. De tre andre var lenger vekk, men satt på huk for å kunne se. Så ufattelig ungt ansiktet var, tenkte han. Helt glatt, uten erfaring. Han hadde sett slike soldatansikt før. I gaten i Belfast, på stier gjennom bushen i Sudan. Var det en fordel at de også var uten medfølelse?

Da så han at Hannah plutselig hevet pistolen og skuddene smalt gjennom gluggen. Var det da han skrek? Var det bare han som hadde skreket? Hvem ble truffet? Soldaten, Hannah eller begge?

Han ville aldri få vite det.

Det var langt på dag, men han ble liggende. Klarte ikke å stå opp med en gang, slik han pleide, for ennå kjente han berøringen av Hannahs hånd. Varmen fra den ville ikke forlate kroppen hans. Eller var det han som av all makt holdt på den av frykt for at den skulle forsvinne? For når hadde han opplevd noe lignende? Han forsøkte å huske førti år tilbake om han hadde opplevd det samme den gangen, at en berøring hadde forvandlet hans kropp. Men alt var så fjernt, og han kunne ikke huske at noe slikt hadde skjedd. Den manglende erindringen, eller kanskje den økende vissheten om at ingen hadde rørt ved ham på den måten, ble til en smerte, og han forsto at han gråt. Tåpelig, mumlet han for seg selv som for å få tårene til å stanse. Tåpelig å gråte fordi noe kanskje ikke hendte for førti år siden.

Men var det derfor han gråt? Nei, tenkte han, det er ikke derfor, men fordi det kanskje aldri har hendt. Han kunne i hvert fall ikke huske det. Skjønt han måtte jo en gang ha elsket. De første årene han var gift, og hans kone var med på reisene og delte opplevelsene med ham. Nettene under fremmede himmelstrøk i hennes armer. Hendenes kjærtegn. Hadde han ikke da kjent varme? Eller hadde det vært en annen glød – skapt av de spennende oppdagelsene, av hennes beundring? Var det derfor hun plutselig så på ham og sa lavt:

Kan du ikke prøve å gi slipp på tankene?

Han smilte:

Jeg har ikke en tanke i hodet.

Han burde snakket sant. Burde fortalt at han var fylt av dagens opplevelser, som merkelige, religiøse seremonier i en indianerlandsby, eller gamle afrikaneres beretninger om sine forfedre. Fylt av nye idéer, spørsmål og formuleringer.

Han påsto, stadig smilende:

Jeg har virkelig ikke en tanke i hodet.

Trodde hun ham? Hadde han brydd seg om å vite det? Men nå visste han at løgnen, for det hadde vært løgn, hadde fremmedgjort hans kropp. Hvordan kunne han ellers ha tenkt: Nå kysser hun meg, nå stryker hun meg over brystet, maven? Selv under utløsningen tenkte han: Hva sier man nå?

Vidunderlig!

Telefonen ringte. Det tok en stund før han forsto hva det var, for han kunne knapt huske når den sist hadde ringt. Han tenkte: La den ringe! Den gav seg imidlertid ikke. Det var som om den aldri ville gi seg, så efter en stund sto han opp og tok den. Men han svarte ikke, ble bare stående med røret i hånden. Hans kone hadde lært ham å si «Professor Scott» med en spesiell, myndig stemme. Hvordan hadde den stemmen vært? Dessuten måtte jo de som ringte til ham vite hvem han var, ellers hadde de neppe ringt.

Fjernt hørte han noen lyder fra telefonrøret og løftet det langsomt opp til øret. En kvinne han ikke hadde hørt stemmen til før, spurte om og om igjen om det var noen der. Det burde hun ha skjønt, tenkte han, all den stund røret var blitt tatt av. Hun måtte ha hørt pusten hans, han pustet ofte tungt om morgenen, for plutselig spurte hun om det var professor Scott. Selvfølgelig, sa han. Hvem skulle det ellers være? Hun fortalte hva hun het, at hun var en gammel dame, og at hun hadde funnet og lest en artikkel av ham om Israel. Han sa ikke noe, men tenkte:

Når i himmelens navn kan jeg ha skrevet den?

Fordi De skriver så forståelsesfullt om oss, sa hun, tenkte jeg De kunne forklare meg hvorfor avisene bringer så mye løgn om Israel. Som om vi er terrorister og mordere. De vet at vi ikke er det.

Han så for seg blodet som sprutet, lysglimtene fra geværmunningene og barna som strakte armene i været før de falt om, og han lukket øynene som for ikke å se. Han følte Hannahs blikk hvile på seg, og igjen kjente han varmen idet hånden hennes berørte hans. Hvem var blitt drept? Hannah?

Han svarte, stille:

Vi er alle mordere og terrorister.

Hun pustet fortere.

Ikke slik det står i avisene!

Hvorfor hadde han ikke latt være å ta telefonen? Hva slags tilfeldighetenes spill hadde fått denne kvinnen til å ringe morgenen efter drømmen fra Jerusalem? Han oppfattet hennes fortvilelse – og forsto den. Ville bare ikke ha noe med den å gjøre. Han la på røret, og tok ut kontakten. Hun kunne finne på å ringe igjen.

Han tenkte: Hun er redd, ikke for hva som kan hende henne, men for hva hennes folk kan gjøre. Hun vil ikke tro det hun må vite er sant. Han burde prøvd å berolige henne. Sagt at det ikke gjaldt alle. Forklart at det skyldtes redsel for å miste et fotfeste, en identitet, en tro. Han husket israelske soldater sverge troskap mot landet med Talmud i hånden. Unge ansikter preget av hellig alvor, skremmende og bevegende på samme tid. Han husket også redselen i øynene deres for hva som kunne skje – bak hvert hushjørne, fra hvert vindu. Han hadde sett den i alle verdenshjørner.

Ble terroren mindre av den grunn?

Ville den gamle kvinnen ha forstått?

Neppe. For fortvilelsen over at hennes folk kunne være blitt som dets bødler var for stor. Hennes skam for overveldende. Hun sa – mer med stemmen enn med ord – at slik kunne det ikke være. De forfulgte kunne ikke bli forfølgere. De terroriserte kunne ikke bli terrorister. Bønnfallende uttrykte stemmen: Det kan ikke være sant at sten kastet av barnehender blir møtt med kuler. Hva da med hennes lojalitet?

Han kunne mildt ha sagt:

Slik er det bare – overalt.

I stedet hadde han lagt på røret og tatt telefonen ut av kontakten. Men stemmen hennes ble allikevel værende i ham. Igjen og igjen tenkte han – motvillig: Jeg burde forsøkt å hjelpe henne til å forstå at solidariteten, kjærligheten, også kan finnes på tross av, ikke bare på grunn av. At den ikke bare bygger på det gode, men også preges av det onde, av det man ikke kan godta. Fordi det er slik mennesket er når en tro blir truet, og dens væpnere, angsten og hatet, tar overhånd.

Da krummes fingeren lett om avtrekkeren.

Den synes du er flott, hva? «At solidariteten, kjærligheten, også kan finnes på tross av, ikke bare på grunn av». Vet du, jeg tok nesten til tårene – før jeg husket at du hadde lagt på røret, slik at den arme kvinnen ikke hørte et ord.

Jeg vet hva du vil si: Den gamle mannen er ikke bokstavelig talt deg. Men vi har vært venner i alle år, og jeg kjenner deg ganske godt. Menneskeligheten, forståelsen, som strømmer så mildt – efter at du har tatt ut kontakten. Når det ikke forplikter! «Den gamle mannen har ikke noe direkte med meg å gjøre». Vil du jeg skal tro det? Du er like gammel som han, bor også alene i et stort hus og har to voksne barn. Hva er forskjellen? Har du ikke til og med skrevet det samme som «han» i en artikkel jeg en gang har lest?

Hadde han ikke skrevet det i den artikkelen hun en gang hadde lest? Han kunne ikke huske det. Et eller annet sted i arbeidsværelset måtte den være. I en skuff eller i en mappe. Tenkte han ville bli nødt til å se efter. For å få ro. Men værelset var blitt ham så fremmed. Og hva hvis han ikke hadde skrevet det?

Langsomt gikk han bort til stuevinduet, vekk fra telefonen, vekk fra stemmen til den gamle kvinnen. Han tenkte: Vi må slite med hvert vårt! Han satte seg og så ut Men han visste det var for sent. At den unge kvinnen forlengst var gått forbi. Erindringen av henne fra drømmen blandet seg med inntrykket av henne fra gaten. Hvem var hun egentlig?

Men hun het selvfølgelig ikke Hannah og hadde neppe noen gang vært i Jerusalem. Allikevel klarte han ikke å skyve fra seg en uro:

Ble hun drept?

Ville han få se henne igjen?