Finn Carling

Oppdrag

Gyldendal

Til Liv

HAVNEN

Rommene er golde som celler. Det spiller ingen rolle, for vinduene har ikke gitre, døren er ulåst. Oppholdet er ikke påtvunget av andre, men av en indre nødvendighet.

Som en slags siste utvei.

Huset ligger øverst i en trappegate. Hever man blikket ser man over havemuren, oliventrær og mosegrodde tak ned mot havnen. Fiskebåtene er kommet med morgenens fangst av blekksprut, og svartkledde kvinner har vært på bryggen og gjort sine innkjøp.

Som de gjør hver eneste dag.

Verden er ikke større. Den daglige gjentagelse er en velsignelse, øyeblikket altoverskyggende. Gir hverken rom for fortid eller fremtid, erindring eller drøm. Tanken beskjeftiger seg bare med når man skal stå opp, og om været er godt nok til at man kan vandre ned til fortauskafeen ved havnen og ta et lite glass pastis med vann før man går hjem for å hvile.

Det er det nesten bestandig.

På et nedslitt gammelt eikebord står en tekstbehandler. En nødvendighet, trodde man. Men på en øy som Korsika kan strømmen med ett bli borte, og teksten på skjermen forsvinner for øynene på en. Som var den aldri blitt skrevet.

Det har heller ingen betydning mer.

Men én tanke står der så lenge det varer:

I begynnelsen var ikke ordet, men opplevelsen. Ord som ikke bare forsvinner og lar opplevelsen stå naken tilbake, er som forfengelige budbærere som tror de er viktigere enn det de er kommet for å overbringe. Som dansere så betatt av sin egen eleganse at bevegelsene deres tilsløres og ikke er i stand til å bevege. Eller som diktere som er så opptatt av å være diktere at de fortvilet leter efter ord i stedet for å åpne seg for opplevelse.

På fortauskaféen ved havnen i landsbyen er alle bevegelser langsomme. Det tar en evighet å løfte glasset med pastis til leppene, nippe av det og sette det ned igjen. Fiskerne, de svartkledde kvinnene og barna er som båtene og husene bare deler av et tablå. Hver gang man ser opp er tablået endret. Fiskerne, kvinnene og barna står da anderledes, som om noen har flyttet på dem.

En avis kan ligge igjen på bordet. Som oftest på et språk man ikke kjenner. Det spiller ingen rolle, for bokstavene danner et vakkert mønster mot marmorplaten. Det er vanskelig å huske når man betraktet en avis på noen annen måte.

Utenfor hver eneste kafé kommer musikk fra høyttalere. Den lyder bestandig lik. En sjelden gang stanser den, og det kommer en stemme på et fremmed språk. Fransk, italiensk? Ved ankomsten oppfattet man enkelte ord: Libanon, Thatcher, Kabul. Det var som å lytte til en samtale man ikke har noe med. Men nå er ordene ikke lenger ord, bare varianter av musikken.

Trappegaten fra havnen opp til huset er lang i varmen. Derfor går man sent på dagen, når husene er begynt å kaste skygge.

Ved porten sitter hunden. Stadig jages den, men kommer tilbake. Den magre kroppen går i ett med havemuren. Først når den reiser seg, ser man den. I begynnelsen skvatt den unna når man nærmet seg, men satt der igjen neste dag.

En kveld gled den inn som en skygge idet porten ble åpnet, og satte seg ved døren. Den slapp ikke inn i huset. Ikke da. Ubetenksomt kastet man rester til den. Den lå og spiste, som om den ikke orket å stå som andre hunder. Den slukte heller ikke maten, men tygget hver bit. Efterpå reiste den seg langsomt, gikk bort under et tre og la seg til å sove.

Morgenen efter var den vekk.

Idet porten blir åpnet, går hunden inn. Men den enser en ikke når man lukker efter seg og går mot huset. Den holder avstand, vil hverken klappes eller snakkes med. Det er ikke mulig å vite hva den vil. Kanskje vil den bare være.

Døren åpnes, og hunden legger seg ved kaminen med halvlukkede øyne. Av og til ser den på en. Lenge. Et underlig blikk, omsorgsfullt granskende, men fjernt. Det er umulig å forestille seg hva som foregår bak de brune øynene. Om den bryr seg om en, eller om man bare er noe som får porter og dører til å åpne og lukke seg.

Fra et brev som forlengst skulle vært sendt, men er blitt liggende på eikebordet:

Da du ble fortalt om denne reisen, antok du at den skulle gi en arbeidsro. Det har man fått. Men det har ingen hensikt. For bare ti år siden trodde vi fremdeles at vi hadde en oppgave, kunne forandre verden. Eller kanskje det var noe vi innbilte oss. Husker du hvor ofte du oppgitt sa: Hvorfor streve i årevis med en diktsamling knapt hundre mennesker leser? Som bare er et åtsel for formalistiske kritikere?

Nå har man ingen tro lenger.

Det er heller ikke noe mer å skrive om.

I det siste har man vært som en tyv i erindringens hemmelige have. En som skjærer blomstene av gamle planter og setter dem sammen til kunstferdige buketter. Efterhvert begynte plantene å visne mellom fingrene på en. «Erindringens hemmelige have» ble ikke bare svært lite hemmelig, den ble utpint. Hver detalj i ens liv var blitt endevendt.

Til slutt var det ikke mer å hente.

Dessuten er det noe man aldri har sagt, selv ikke til sine nærmeste: Ingen angikk en mer. Forventningen om at man skulle glede seg over sin sønns fremgang, henrykkes av barnebarna og sørge over venners forfall og død ble uutholdelig. Man forsvant bare inn i seg selv når barnebarna krøp opp på fanget, eller en gammel venn enda en gang nevnte sin grå stær eller mulige mavekreft, og tenkte:

Når kan man komme herfra?

Den ene dagen er lik den andre. Av og til regner det, noen morgener er kjølige. Det spiller ingen rolle. Uansett står man opp og inntar frokost. En kopp kaffe og et horn. Dersom været tillater det går man ned til havnen for så – efter et glass pastis – å gå opp til huset igjen, hvile og spise en sen middag.

Tiden står ikke bare stille, den er opphevet. Omverdenen trenger seg ikke på. Den efterlatte telefonen på veggen i kjøkkenet har aldri ringt. Man har ikke engang forsøkt om den virker. Av og til skrives det brev. Men de blir ikke sendt, derfor kommer det heller ingen. Hverken radio, fjernsyn eller aviser finnes i huset, bare en og annen gammel bok som kan leses om og om igjen, når man ikke får sove.

Som når man er barn – eller gammel.

DIALOG OVER ET SMYKKE

En morgen hender det noe ubehagelig. Det står et brev stukket inn under dørhammeren.

Brevet er behersket, men bak de kjølige ordene aner man en fortvilelse som ikke blir uttrykt. Brevskriveren er kvinne. Skriften gir inntrykk av at hun er på ens egen alder. Efter å ha beklaget henvendelsen skriver hun at hun gjerne vil besøke en neste dag. Hun skal til Paris, men kan ta et fly via Korsika, der man bor. Hvis det ikke er ubeleilig.

Det er riktignok høflig, men hun gir en ingen mulighet til avbud. Hverken telefonnummer eller adresse, bare underskriften, Penelope Warden, og et utydelig poststempel. Det er en selvfølge at man tar imot.

Det å motta lesere, som i sin tid virket smigrende, føles efterhvert tvilsomt. Ofte har de forventninger som overstiger ens evner. Dessuten kan det de har på hjertet være en unnskyldning for å oppnå nærhet til en forfatter de mener å kjenne gjennom bøkene. Derfor blir dagen brukt til å oppspore avsenderen.

At man klarer å få tak i henne i telefonen later til å være en selvfølge. Stemmen er ubesværet, og ordvalget befester inntrykket av at hun må være nærmere femti. Man sier at man kan ta imot henne, men må få vite hva hun vil. Hun nøler et øyeblikk, men svarer rolig at hennes ærend neppe vil volde besvær, og at hun derfor ikke vil gå i detalj i telefonen. Like høflig gjentar man at hun ikke vil bli mottatt, hvis hun ikke røper hensikten med besøket.

Igjen nøler hun kanskje, men stemmen er like ubesværet som før, når hun sier at hun ønsker å få skrevet en bok om en mann som har tatt livet av seg. Honorarets størrelse vil ikke by på noen problemer.

Den umiddelbare tanke er å avvise henne. Men uroen bak ordene gjør at man ikke uten videre sier nei. Riktignok gjøres det klart at man neppe kan påta seg et slikt oppdrag, men hun kan allikevel komme.

Vel, da ser De meg klokken elleve!

Om ikke stemmen hadde vært den samme som i telefonen, ville man neppe ha forstått at kvinnen som kommer inn av døren er den som skrev brevet. Mørk hud og et langt svart hår. En slank skikkelse i hvitt fremhever et ungdommelig utseende. Hun er neppe mer enn tyve.

Jeg håper De ikke har ventet på meg, sier hun, men jeg tok en leiebil på flyplassen. Det er behagelig, men når man ikke er kjent, kan det være vanskelig å beregne tiden.

Ikke bare stemmen, men også ordvalget er som i telefonen. Det er ikke til å fatte. Hun må ha fornemmet en uro, for efter å ha satt seg smiler hun forsiktig og spør:

Kommer jeg allikevel ubeleilig?

Man rister på hodet.

Men jeg kan godt komme igjen en annen dag. Jeg liker å reise, så det spiller ingen rolle om jeg for eksempel tar en tur i neste uke.

Hun mener det. Som tar hun fly like naturlig som andre trikker. Man ser på henne for å finne ut hva slags kvinne man har fått i huset. Hun er vant til det også. De mørke øynene er rolige mens man lar blikket gli nærgående over hennes uttrykksfulle ubevegelighet.

Kraven på den hvite genseren hennes glir ned og avdekker en klave. Bred og tilsynelatende tung gir den skikkelsen et inntrykk av svevende letthet. Den er av gull med en mønstret, buet overflate. Sjelden ser man noe så vakkert. Men den er rystende bulket, skakk og skjev som skjermen på en velbrukt sykkel.

Man hører seg selv si at hun enten må legge klaven bort eller la en reparere den. At det er umulig å snakke med henne, om man må se på et så mishandlet smykke. Hvordan i himmelens navn er det blitt slik?

Hun rødmer nesten umerkelig.

Jeg vet ikke, sier hun og kjenner på klaven som om hun først nå legger merke til at den ikke er som den alltid har vært. Er den så ille? Kanskje det kommer av at jeg alltid har den på meg, og at den blir klemt når jeg sover. Så dumt, men jeg har ikke tenkt på det.

Kom med den, er du snill!

Hun rekker en klaven over bordet, som et lydig og tillitsfullt barn. Tenker ikke på at det kan skje noe med smykket.

Rommet med verktøyet er så lite at hun må stå mens man prøver å finne ut hvordan man kan unngå å ødelegge klaven. Man har aldri gjort sånt før. Det blir ikke lettere da hun nevner at hun har arvet smykket, som er verd en formue.

Det er ingen vei tilbake. Man har lettsindig gitt inntrykk av å kunne klare det. Dessuten er det ikke om å gjøre å snakke når man sitter bøyd over et arbeide. Sier man noe, er det som om man tenker høyt for seg selv.

Sebastian, lyder det mens man varsomt banker på bulkene, Sebastian var som en ung gud, og som bror var han makeløs. Derfor er det ikke til å fatte at han tok sitt liv.

Plutselig ler hun.

Du skulle sett ham en gang på landstedet vårt i Provence. Helt naken satt han som en Pan i en gammel eik og hvisket lokkende til meg som drakk eftermiddagste i haven med farmor. Hun oppfattet ingen ting, satt bare og snakket om seg og sitt – selv da han klatret ned og elsket meg mot den knudrete stammen. Det var såvidt vi ikke brast i latter ved synet av farmor som bare snakket og snakket, mens han sto der naken og lekende kjærtegnet meg.

Så sier hun undrende:

Huden var myk og hårløs som på et barn. Eller en ung pike. Man så ikke hvor gammel han var, og selv om vi visste når han ble født, tenkte vi alltid på ham som aldersløs.

Hun setter seg på huk, strekker ut hånden og berører hammeren som er lagt til side mens man polerer. Men hun ser ikke på den.

Om noen fortjener en bok er det Sebastian. En bok om hvor fantastisk han var, og om hva han betydde for alle som lærte ham å kjenne. Om alt han sto for. Derfor må du skrive boken. Du skal få hva du vil, bare du gjør det!

Fingrene hennes rører ved klaven. Glir over den som i kjærlig erindring. Samtidig er det som om hun ikke merker hva hun gjør. Da spør man om de har lest noen av bøkene man har skrevet?

Hvorfor vil du vite det?

Om dere ikke har lest noen av dem, hvorfor vil dere da ha et fremmed menneske til å skrive en bok om din bror?

Hun trekker hånden til seg.

Da Sebastian ble bisatt i Singapore snakket vi om å få laget en bok om ham. Far mente jeg burde skrive den. Før jeg begynte ved Sorbonne skrev jeg dikt. Men jeg hadde aldri gjort noe som dette. Da ble ditt navn nevnt, husker ikke av hvem. Men det vil du få høre på opptaket.

Opptaket?

Ja, opptaket efter bisettelsen.

For første gang under arbeidet snur man seg mot henne. Hun er uttrykksløs, kanskje forbauset over at man er opptatt av hvorfor de valgte en, og over at man ikke forstår det med opptaket. Hun bøyer hodet og sukker. Som om hun synes at man henger seg opp i bagateller.

Da vi kom sammen efter bisettelsen, forklarer hun fraværende, sa en eller annen – kanskje Bob, en venn av ham som alltid er full av morsomme idéer – at vi burde ta det opp på video. Først og fremst for å bevare det vi husket av alle de utrolige påfunnene til Sebastian.

Mener du å fortelle at dere under sammenkomsten efter bisettelsen stilte opp videokameraer og mikrofoner?

Ja, selvfølgelig. Hvorfor ikke?

Ved eikebordet blir hun sittende og se på klaven før hun tar den på. Den har ikke bare overlevet opprettingen, men er til og med blitt brukbar. Hun smiler forsiktig til en:

Neste gang kommer jeg til deg!

Burde du ikke heller prøve å huske å ta den av deg om natten? Da behøvde du ikke komme hit og få rettet den opp.

Hun rister på hodet.

Det går ikke. Jeg glemmer så lett.

Så kaster hun et blikk ut av vinduet. Kanskje klaven er henne likegyldig, bare noe hun er vant til å ha på seg, aldri ser på.

Så sier hun:

Du skriver den boken, ikke sant?

Hva skal man svare?

Da tar hun opp noen fotografialbum hun må ha lagt på gulvet da hun kom inn. Hun begynner å bla langsomt og fortelle hvor bildene ble tatt, og hvem han er sammen med på dem.

Skjønt de fleste er av bare Sebastian.

Han er usedvanlig vakker. Det er riktig at han virker aldersløs. Kunne like gjerne vært femten som femogtredve. Men det er liksom uten betydning. Ofte er han naken, står som Michelangelos David eller poserer som en aktmodell. Øynene røper en bevissthet om å bli sett. Hvordan kan man ta slike bilder av en bror og som det naturligste i verden vise dem til en fremmed?

Den slanke skikkelsen er en manns. Men de lange øyenvippene og den glatte, hårløse huden får en til å tenke at det kunne vært en kvinne. Selv det kraftige ansiktet, som ofte er delvis skjult av et halvlangt, blåsvart hår, har noe forførende ungpikeaktig over seg.

Hadde han slett ingen skjeggvekst?

Sebastian? Nei. Han hadde heller ikke hår under armene eller mellom bena. Først trodde vi at han var sent utviklet, så fryktet vi at det var noe alvorlig i veien med ham. Men da han begynte å ligge med kvinner, forsto vi jo at alt var i orden. At det bare var slik han var. Et helt sjeldent menneske.

Det er noe hengivent beundrende og samtidig klinisk kjølig ved stemmen hennes. Hva skaper denne besynderlige blandingen av nærhet og avstand? Hun elsket sin bror. Men som om hun legger frem et kasus peker hun på bildene av den nakne kroppen for å være sikker på at man ser at han ikke hadde hårvekst som andre menn.

Hva slags forhold hadde hun til ham?

Penelope Warden tok flyet videre til Paris. Ubekymret. Forstår hun uroen for å påta seg et slikt oppdrag? Hun skjønner at man kan nøle, men går mer eller mindre bevisst ut fra at man oppfyller hennes ønsker.

Det er ikke hovmod, men uskyld. Kanskje trodde hun man nøler for å forhandle og stille betingelser, slik det forhandles og stilles betingelser i hennes verden. Hun tar det neppe alvorlig. Flere ganger forsikret hun om at det ikke sto på penger. At det kan være noe annet å forhandle om forestiller hun seg nok ikke.

Albumene tok hun med seg. Kassettene med opptaket ligger igjen på bordet. Man bad ikke om det, hun gikk bare ut fra at man ville se dem. Det er ikke så enkelt. Ser man på dem, blir man kanskje evig bundet til disse menneskene.

Var det meningen med å efterlate dem?

Kassettene blir liggende på bordet. Man har heller ingen videomaskin. Dessuten, hvorfor skal man utsettes for dem? Men nede ved havnen er det en forretning med videoutstyr. Neste dag tar man motvillig kassettene med seg dit.

Merkelig. Det er ingen lyd. Har det vært noen? Og bildene er uklare. Uansett, intet tyder på at det foregår efter en bisettelse. Det er som et overdådig fødselsdagsselskap. Man ser at den ene efter den andre forteller historier som hele tiden blir avbrutt av latter og skåling.

Et par kassetter er nok. Historiene, latteren og skålingen forvirrer. Fordi det ikke er lyd trer ansiktene frem, og fortvilelsen overskygger lystigheten.

Hva er det for slags mennesker?

Hvorfor vil de reise Sebastian et minne? En bok om hvor fantastisk han var? Søsteren gav intet inntrykk av at han fortjente det. Tvert imot burde det vel kastes et glemselens slør over det meste av hva han foretok seg.

Skjønt hvorfor la dette angå en?

Men Sebastian slipper en ikke. Efter knapt en uke banker et menneske på døren. En kvinne knyttet til den døde på en måte som aldri ville falt en inn.