Johan Borgen

Barnesinn

Gyldendal

En forferdelig hendelse

Du skal frykte og elske Gud ….

Ved denne gåtefulle setningen ser jeg atter for mig det lange, lave rummet i Professor Dahls gate, hvor 16 gutter i genser med høi hals blev innvidd i de tidligste mysterier, som også er de seneste. Et langt bord, kranset av guttenes striluggete hoder over bleke, blekkflekker på hvitskurt plate. De åtte med ryggen fra vinduet og ansiktene i mørke, de andre åtte med ansiktene til vinduene, fangende lyset, strevende med de vanskelige ting. Og for den ene bordenden: Frøken. Frøken, den evindelige gjenganger fra alle våre mareritt, mild i ansiktet, håret sterkt grått, ennu mørkt i striper, som elver som deler sig. Men helt hvitt i de lumskelig opbøide lokker over ørene. Rett som det var kunde lokkene falle ned og bli til triste tuster som gjorde henne ensom; og enda autoritet.

Jeg ser det ikke for mig. Jeg er der … full av angst, av spenning, av ærgjerrighet, men først og sist av angst. Hvorav kommer den, den ubeskrivelige angsten for dem som skal lære oss om Guds godhet og menneskelivets store rettferdighet? Å, den rider oss, den rider oss. Den kommer inn med lummer luft gjennem døren som står åpen, duftende av kastanjeknopper, klebrige i april. Og den søte duften fra disse knoppene har ofte fylt mig med usikkerhet siden. Du skal frykte og elske Gud.

Kan du fortelle mig hvad det menes med det?

Nei, jeg spør ikke leseren. Det er Frøkens milde stemme som spinner sig gjennem duften fra kastanjene som allerede begynner å døve oss, så vi ikke lenger har all vår opmerksomhet festet ved spørsmålet om hvad det betyr at du skal frykte og elske Gud.

«Det vil si at Gud er god,» foreslår en liten gutt i grå genser, hjemmestrikket, med tre hvite ringer om den høie kraven som klør så bannsatt at han sjelden sitter stille med hodet. Det vil si at Gud er god, sier han slapt, og er på den sikre siden. Ja, sier Frøken. Men vil det ikke også si noe mer?

Gutten biter forpint i neglene sine, som allerede er halvveis spist ned til roten. Øinene flakker hjelpeløst efter et holdepunkt til videre forklaring, fortvilet over å ha samlet opmerksomheten om sig. Kastanjeduften driver i bølger inn av døren, så vi kjenner den ligger over oss, som varmt vann i badekaret og trykker på brystet.

Vil det ikke si mer? Vil det ikke si mer? Vi skal frykte og elske Gud.

«Det vil si at Gud er slem!» foreslår lille Gunnar med den skjeve nesen. Han er sønn av en avdød byråsjef, mor i små kår. Vanartede barn som gjør livet tungt for en gammel enke. Og om det nu var mig som hadde sagt dette, eller en av dem hvorom man kunde tro at de ikke visste bedre, så hadde det vært verdt sin irettesettelse, i milde former, som vilde tatt sin tid. Men lille Gunnar med den skjeve, store nesen og de ganske tynne bena, er mistenkt for å sitte inne med evner. («Hvis den gutten vilde bruke evnene sine, frue, så kunde det bli noe stort av ham.») Lokkene faller ned på Frøkens venstre tinning. Hun hever blikket på den egne, tunge måten som er både mild og illevarslende. Tydelig, ganske tydelig, hører vi hvordan guttene i sideklassen lærer tre-gangen – høit og i kor – tre ganger tre er ni, tre ganger fire er tolv … Ennu er ikke dommen falt, men den vil falle. Ja, ja, den vil falle. Du skal frykte og elske Gud.

«For at det kan gå dig vel,» sier Gunnar desperat. (Åh, hvis den gutten vilde bruke evnene sine.)

«Gunnar!»

– –

Dommen var ikke falt ennu. Vi satt i rettssalen, for åpne vinduer, mens duften av nysprunget løv strømmet inn gjennem Justisbygningens store vinduer, som dommeren hadde tillatt åpnet på anmodning av et vidne. Referentene bet i sine blyanter, uten spenning for annet enn om dommen vilde falle tidsnok. Tidsnok? Faller ikke dommen alltid tidsnok? Ah, De forstår mig ikke … Tidsnok til å nå aftenavisene. Så hele verden kunde få vite enten anklagede løsgjenger vilde få tre eller femten måneder, hensatt som han hadde sig i beruset tilstand, hvori han dessuten måtte formodes helt eller delvis å ha ernært sig av straffbare handlinger. Anklagede hadde reist sig. Dommeren affekterte, på dommeres vis, for å gjøre stunden til et uutslettelig minne for anklagede og likesinnede, så de ikke gikk bort og bedrev den slags tiere. En liten lokk av hans grå hår falt ned foran øret og øket det inntrykk av visdom han hadde bibragt oss allerede med sin sorte kappe, som så ussel og grønn ut i det skarpe vårlyset.

Over kanten av papiret så jeg skolestuen i Professor Dahls gate for mig. «Gunnar! Gå bort i kroken.»

– –

Et sekunds åndeløs taushet. Nåler kunde falt, det vilde virket som tordenvær. Så: «Hører du Gunnar?»

Slepende, motvillig reiste han sig mens han pillet på sine store ører med begge hender, som om han avverget slag. Tregt blev han stående med de lange, hvite hendene opstrakt langs hodet, og gikk så. Vi blev sittende som bedre mennesker. Vi likte oss på kjøkkenstolene våre og så innsmigrende op langs bordet, på Frøken, som fulgte ham med blikket – illevarslende – helt frem til kroken. Nu visste vi hvordan han så ut der mot det mørkebrune tapetet, hvor han blev stående for å trekke eksekusjonen ut, vi behøvde ikke snu oss.

«Gunnar! Helt inn!»

(Tiltalte fikk 90 dager. I formildende retning blev tatt hensyn til hans uforbeholdne tilståelse, mens der på den annen side …. Referentene ilte til telefonene).

– –

Og hvem av dere kan nu si mig hvad det vil si at vi skal frykte og elske Gud?

Vi var de privilegerte, de hvorom det kunde formodes at de vilde vite hvorfor vi skal frykte og elske Gud. Det var den blekfete Per A. med de hvite øienhårene som sa det: «På samme tid som vi elsker ham fordi han er vår himmelske far, således skal vi også frykte ham fordi han er … æ . fordi han er . .»

Frøkens øine hvilte på lebene hans, opmuntrende. Hvad han nu sa, vilde resultatet måtte bli for godt å regne, og det uaktet han slett ikke var kommet det vanskeligste punktet et hår nærmere enn noen før ham.

«Nå Per? Og vi skal frykte ham fordi han er …»

«Fordi han er … æ.» Det stod mer og mer klart for oss at Per var like langt som noen av oss. Når jeg nu sitter her i rettssalen, like før vi skal gå ut i vårluften – fri – så kan jeg ikke la være å tenke på hvor denne Per, hvorom jeg intet senere vet, lignet dommeren der. Dommeren er mer sympatisk, det er han, man blir jo også utvisket med årene. Men han representerte dem som visste det.

«Fordi han er …»

«Fordi han er …»

«Slem!» sa det hardt borte fra kroken. Vi kunde ikke for det, vi vilde virkelig ikke gjort det, men vi snudde oss. Gunnars nesten hvite ansikt fikk sølvglans da han vendte sig fra krokens mørke mot vinduene, hendene krøp fort op til de store ørene og begynte å pille nervøst. Haglskurer drev for øinene våre. Åh, den kastanjeduften!

Hvor det er vidunderlig sensasjonelt dette gysende øieblikk da man vet at alt kan skje; disse sekundene mellem lyn og torden; og enda vet man at det er så nær at selve tordenen kan rive oss op med rot og hvirvle oss omkring som partikler i universet. Vi følte vår trygghet som koselig peisild mens vi satt vridd og stirret på misdederen. Vi var som en forening av frelste som nyder synet av pølen for våre føtter, skilt fra oss ved alt det som skjermer og verner et lite, utrygt menneske.

Frøken reiste sig. Jeg så hennes hvite jabot bølge over det lave brystet i bomullslivet, brosjen i blå emalje med gull-ornament reiste sig under haken. Uttrykket skiftet fort: fra forferdelse til sinne, fra sinne til sorg, fra sorg til rettferdig vrede, det verste av alt, eksekusjonsøieblikkets hellige vrede («ja, kjære gutten min, jeg er nødt til å straffe dig, så ondt det gjør mig»). Så henne gå over gulvet på sin vevre måte, med et lite kniks av hodet som hos en vadefugl. Og så kom øieblikket da hun tok frem klokken, skjult under bommullen et sted mellem beltet og halsen, men forbundet med livet ved en ytterlig tynn gulllenke som hang slapt ned.

«Dere kan gå, gutter. Du, Gunnar, blir igjen her!»

– –

Jeg reiste mig fra min klebrige benk i rettssalen og gikk ut på gaten, drevet fra hjørne til hjørne av minnene fra den tiden i småskolen. Siden, mer enn tyve år efter, før skolehuset blev omdannet til bare privatleiligheter, har jeg hoppet op fra gaten og i mindre enn et sekund kikket inn over de grønne crêpe-persiennene. Da så jeg bordet, hvitskurt, med lyseblå blekkflekker. Så de brune veggene og skammekroken innerst i mørket. Jeg gjorde det kanskje for å triumfere med min erhvervede frihet, men angsten krøp inn i mig som krumme nåler.

*

Skammekrokens underlige dragning den tiden alle visste at det stod skrevet noe der! Noe som Gunnar hadde skrevet med blyant innerst i kroken; med store, kronglete bokstaver som bøide sig mot hverandre som skyskrapere i jordskjelv; slik så alltid Gunnars bokstaver ut. Det stod et lite skjermbrett for skammekroken når vi kom om morgenen, og ingen våget å flytte skjermbrettet så meget at han kunde se hvad som stod der. Vi var henvist til de fantastiske beretninger fra dem som hadde stått der, under vekten av sin dom, og lest det med egne øine. De som ikke hadde stått der fikk ikke vite noenting. Forbryternes frimureri var sterkt og lojalt. Og søkningen til skammekroken blev så enorm, at alle naturlige forklaringer på årsakene til den stigende kriminalitet prellet av.

Jeg husker lille Johan L. en dag. Han var sønn av rike foreldre og blev kjørt i karjol til skolen, men hadde den mistrøstige egenskap at han slapp vannet ved den minste ophisselse. Da han endelig kom i skammekroken og så hvad der stod, så plasket det strømmer ned over hans uskyldige ben som om Glomma og Mississippi hadde slått sig sammen om å utslette skolestuen. Der hvor vi var vant til å se skremte bekker sildre nennsomt fra hans blanke lakksko, banet nu fete floder sig målbevisst vei uten å la sig hindre av tilfeldige partikler på gulvet.

Det har alltid stått for mig som ufattelig at gutten kunde rumme så meget vann, så meget mer som han jevnlig felte en tåre over et eller annet i timens løp. Allerede utsikten til å bli spurt direkte om hvorfor vi skulde elske Gud, eller enn si frykte ham, bragte tårene frem i de sky øinene som annonserte sin appell – og aldri forgjeves – så gripende at ingen frøken kunde stått for dem.

Men da han blev var innskriften i kroken, produserte han for lang tid fremover, det må man tro. Helt bort til ranslene ved veggen, opmarsjert som de stod med sine remmer som drev over gulvet, kom floden, og delte sig i to, i fire. Det var som et ørkendistrikt under kanalisering, ja, som et Herrens vær hjemsøkte skolestuen. Og alt sammen skrev sig fra hans beskjedne apparat og dynket hans gulhvite strømper på den ynkeligste måten. Bare for det som stod skrevet i kroken.

Til slutt var det bare Per A. og Frøken som ikke visste hvad det stod i kroken. Det var forferdelige dager for gutten som var et eksempel for oss alle, efter hvad man sa. En eneste gang hadde vi tatt ham og holdt hodet hans ned i søppelkassen, hvor det fikk bli i flere minutter. Straffen blev forferdeligere enn forferdelig. Den blev historisk. Og Per A.’s stilling fra den dag hevet til utvilsomhet over det opnåelige.

Men nu var han i en bitter situasjon. Se efter kunde han ikke. Ikke for sitt liv kunde han gløttet på skjermbrettet. Ikke for sitt liv kunde han sagt en uforbeholden bemerkning i timen. Nu vendte hans egne våben sig mot ham. Han var den eneste som ikke visste hvad det stod i kroken!

Han blev nervøs og sky i de dagene som fulgte. Lenge hadde han holdt stillingen godt, så lenge han hadde noen få feller. Men nu hadde de satt sitt ytterste inn på å komme i kroken og se skandalen, og det var lyktes. Det var en ilddåp for disse fryktsomme guttene. De holdt til blandt de store borte ved søppelkassen og snakket ikke om annet. Søppelkassen var vår befestede borg, hvor ingen ussel fiende kom, uten for å avstraffes.

Da begynte Per å gjøre spillopper. Han gjorde dem klosset og humørløst, så man måtte tro det var av vanvare. Han dunket fryktsomt med fingrene i bordet, han sang ikke med når vi sang «Lover den Herre» før første times begynnelse. Han saboterte diktaten og gjorde ubegripelige feil, demonstrative i sin vankundighet. Han skrev «ike» istedenfor «ikke», han skrev «ful» for «fugl». Og ingen vet vel hvad han måtte lide for disse offerne. Men han kom ikke i kroken!

«Per», kunde hun si. Og tonen var forbauset, den var tynget av sorg, den var opriktig bedrøvet. «Per,» sa hun, litt skarpere, som om hun vilde irettesette ham, og møtte et par øine, så hjelpeløse.

– –

Vi skal frykte og elske Gud, fordi …

Vi var kalt inn igjen til timen efter Gunnars famøse svar om at Gud var slem. Noen minutter hadde vi stått under de nyutsprungne kastanjetrærne og hvisket om hvad som foregikk inne i skoleværelset. Gjetningene blev fremsatt med hes energi, økende i dristighet eftersom minuttene gikk. Hvad vilde hun gjøre med ham? Vilde han fortsette å se ut som et menneske efter dette? Kunde verden bestå, vognene rullet muntert i gaten?

Og så, da vi kom inn, var alt som før. Gunnar stod i kroken, med ryggen til og hodet litt bøid. De hvite fingrene pillet febrilsk langs kanten av ørene, hvor det alltid var hudløst efter dem. Det var nesten grusommere enn om alt hadde vært forandret, om han var utslettet av jordens overflate. Det var ufattelig, og det ufattelige rummet alle muligheter. Med besluttsom mine fortsatte Frøken der vi hadde vært:

«Vi skal frykte og elske Gud fordi … Nå Per?»

Per reiste sig glohet fra stolen og fektet med blikket fremfor sig. «Vi skal frykte og elske Gud fordi … fordi …»

«Ja?» sa hun, så opmuntrende som om han nesten alt hadde sagt det.

«Vi skal frykte og elske Gud fordi … Frøken, det står noe i kroken!»

Ennu mens jeg nu driver gatelangs og søker å bli kvitt den emne smaken fra rettssalen og den beklemmende virkning det gjorde å se løsgjengerarrestanten vandre ut fra benken og gi sig over til konstabelen, stille og uanfektet, kan jeg beveges over det som skjedde den gangen.

Hvad var det som drev Per til hans ufattelige forræderi? Var det bare fordi han ikke kunde si hvorfor vi skal frykte og elske Gud? For å slippe ut av det? Jeg kan ikke tro det. Hvad han sa eller ikke sa kunde han jo stole på god behandling. Ærgjerrighet efter å stige i gradene? Hans posisjon var jo så hevet over sammenligning allerede fra før … Kanskje det var hans eneste, desperate utvei til å få vite hvad som stod skrevet i skammekroken. Han hadde ikke mer å ofre … Men selv om han aldri var noen lojal kamerat må det ha vært et forferdelig sprang for ham. Bare risikoen! Han var jo ikke noen modig gutt, og han kjente vårt hat, om ikke i dets fulle dybde. Da kunde han ikke fortsatt å leve.

«Hvad er det du sier? Står det noe i kroken?»

Vi så Frøken få dette himmelsk forbausede uttrykket hun fikk en sjelden gang når noe ved Per oprørte henne.

«Ja, det står noe i kroken. Det står skrevet noe,» sa han. Han bøide hodet og møtte ingens blikk. Han la hendene flatt og hårdt foran sig på bordet, skuldrene skjøt op til beskyttelse mot det som måtte komme. Vi så Frøken reise sig, vi hørte bruset av hennes sorte skjørt, men jeg tror ikke mitt blikk fulgte henne helt frem. Et øieblikk tenkte jeg: og vi som nettop hadde det så fredelig, enda vi ikke visste hvorfor vi skal frykte og elske Gud.

Illevarslende fort hørte vi skrittene bort mot kroken med det sammenfoldede skjermbrettet. Et øieblikk husker jeg jeg så Gunnars hvite ansikt da det vendte sig mot oss, fra krokens mørke. Og siden Frøkens hode som bøide sig mot veggen, granskende, lenge. Til hun fôr tilbake med et kort gisp. I det sekundet var vi iallfall alle opmerksomme på hvad som skjedde. Hendene som hevet sig i navnløs avsky, jabot’et som bruste i brystet da hun vendte sig mot oss. Kastanjeduften! Kastanjeduften som bølget inn over oss. Og hele tiden Gunnars lange, hvite fingrer som pillet og pillet ved de hudløse ørene.

Vi snakker om minutter som er som år. Å, men minutter er verre, sekunder er verre. Alt skulde jeg gjøre. Jeg skulde gå ærender, jeg skulde spille piano med én finger når det kom fremmede, jeg skulde frykte og elske Gud, frykte og elske Ham. Jeg skulde leve for Hans navn, jeg skulde ikke la en dag gå ubenyttet. Jeg skulde motstå alle fristelser, jeg skulde hedre far og mor.

Frykte og elske Gud. Og se: i dette øieblikk forstod jeg det. Hun var Gud, hun som stod på gulvet, skjelvende i sitt hvite liv med jabot’et, brosjen som strålte. Jeg skulde frykte hennes vrede, elske hennes smil, jeg skulde gjøre alt for at hun kunde like mig og ha sin miskunnhet vendt mot mig. Oh Jahve, spar våre liv …

«Dere kan gå,» hvisket hun. «Dere kan gå . . hjem . .»

Hvor blev det av opbruddets glade larm? Av smidige kropper som styrtet sig over ranslene langs veggen? Hvor blev det av seiershylet da frihetens time slo? Tause blev vi sittende. Vi vilde ikke kunne holde ut å bli sendt hjem i uvitenhet om det som måtte skje.

Bare Gunnars lille kropp løste sig ut fra mørket i kroken. Det trengtes ingen tilståelse for å vite at det var ham. Han tok fort ranslen og gikk over gulvet, men i døren snudde han sig, og på ny krøp begge hender op på siden av hodet. Ranslen hadde han slengt over den ene skulderen. I dette øieblikk blev han stor for oss mot den åpne dørens lyse flate, hvor kastanjeduften skyllet inn, voldsommere som dagen blev varm. Han så hånlig på Per. Og ikke bare hånlig, men full av forakt, og en forakt – det følte vi – som omfattet oss alle sammen, vi som var under åket. Plutselig falt hendene ned fra hodet, han stod i en slags giv akt. Det var som fortryllelsen var løst for ham. Ingen angst lenger, ingen nervøse bevegelser, men kulde og makt.

Neste dag var han ikke på skolen. Han kom dit aldri mer.

*

Han er også blitt til noe i verden. Noe overordnet. Det kommer jeg til å tenke på nu mens jeg går og driver i kastanjeduften. Og nu blev jeg også befridd for den knugende fornemmelsen fra rettssalen. Den vilde ikke slippe mig før.

Jeg kommer også til å tenke på noe annet, at Per fikk ikke vite hvad som stod i kroken. Hun drev oss ut av rummet, og neste mann som kom i skammekroken kunde fortelle at det var vasket vekk.