Ronald Fangen

Duell

Gyldendal

FØRSTE DEL

I

Læge Klaus Hallem, mellem femti og seksti år, bosatt og praktiserende i en rik bygd oppe på landet, var i hovedstaden for å feire sitt fem og tredveårs studenterjubileum. Det var jo riktignok ikke noe ordentlig jubileum, men i hvert fall et godt påskudd til en byreise; dessuten hadde han vært syk under tredveårsjubileet; for hans vedkommende var det altså mange herrens år siden han hadde truffet sine studiekamerater. Først imorgen var det den første september, da kom hans kone efter for å nyde litt godt av stasen, først og fremst for å treffe sønnene som begge to studerte.

Selv stakk han av hjemmefra et døgn før tiden. Han hadde ventet sig en hel del av et slikt ensomt døgn, – det måtte være bra å gå og rusle litt rundt i byen og se sig om, alene, alene; han var jo aldri alene, de fordømte patientene rente dørene ned hos ham, plaget ham på kontoret, duret i telefonen – til alle tider: når han skulle ha en fredelig kveld, når han en sjelden gang var i selskap, midt på natten. – Og alltid de samme usle sykdommene, forkjølelse, gikt, alderdomshysteri. Litt meslinger, i høiden litt difteri. Kunde noe være mere monotont enn landsens sykdommer og landsens lægepraksis? Ingen beskyttet ham. Det falt henne ikke inn at også han kunde trenge litt fred. «Men kjære, du har jo selv valgt å bli læge, det er jo din plikt.» Det utålelig overutviklede pliktbegrep hos slike mennesker som henne, – vant til at alt gikk i takt og dur på gården der hjemme, dertil den ensidige bondedannelses trauste, udifferentierte fornemmelser. Hvad kunde han vente sig!

Foreløbig var han ikke så svært vel fornøid med bybesøket. Det å ta inn på et hyggelig hotellværelse syntes han alltid var litt av en nydelse, det gav en fin følelse av frihet og anonymitet, en stimulerende anelse om lettsindige muligheter. Som jo ikke blev brukt, som han i grunnen ikke hadde lyst til å bruke, men som var der. Så var det naturligvis overfylt i byen, han fikk så vidt et værelse – ut mot gården, ut mot en heslig Oslogård, hvor de digre murene vrimlet av små ruter med sjaskete hvite gardiner og blomsterpotter. Det var ikke til å være der. Han ruslet misfornøiet, men tankeløs ut i byen, spiste lunsj, drakk øl, spaserte litt i slottsparken, fikk tiden til å gå. I femtiden var han på ny innom en restaurant og spiste middag. Mens han satt der, kom han likesom til bevissthet, – han spurte sig selv hvad han i grunnen hadde sett og tenkt i løpet av disse timene. Det var nok ikke stort. Han hadde stanset utenfor Stortinget og i sitt hjerte foraktet dem som holdt til der, disse opblåste, tomme, uvitende, demagogiske dilettanter. Han hadde stått og sett på slottet i solskinnet, gyllen septembersol, og tenkt på hvor kjedelig, ørkesløst landets første mann måtte ha det, snakk om plikter, – plikt til å ta enhver folkevalgt idiot alvorlig, plikt til å fly hit og dit og kjede sig, – og han kunde jo ikke engang bebreides at han hadde «valgt» å være konge. Han hadde tenkt på hvor latterlig det i grunnen var å gjøre slik stas av dette studentervesenet her i landet, som om ikke det akademiske vanvidd var landets største ulykke, lære, lese, lese, lære og bli fin – var det noen sak! Han hadde ergret sig litt over de unge pikenes påklædning og uforsakte vesen, – men pene var de. Det var en gement lettsindig stemning over Karl Johan en slik middagstime, kjønnsmønstring, barbariet er over oss, animalitet hadde han lest et sted.

Men intet av dette hadde han tenkt med noen særlig vekt; det var bare så vidt han husket det. Nu tenkte han også at alle disse store menn her i landet var latterlige; en halv million store menn i et folk på tre millioner. Det blir sier og skriver fem beundrere til hver. Så plutselig husket han sitt eget kontor der hjemme, skrivebordet med journalene, skapet med instrumenter og rør, sofaen og lenestolen til undersøkelser. Det grøsset i ham. Han betalte og gikk ut.

Mange mennesker. Han var blitt nervøs og gikk fort. Hvorfor drev han dagen bort, han måtte opsøke sønnene, det gikk ikke an når hun kom imorgen at han hadde latt være det. Skjønt de savnet ham visst ikke.

Han kom til Universitetsgaten, – og han var nu så ubehagelig berørt av menneskestim og blikk at han svingte inn dit, fort, for å undslippe.

Da traff han noen. Så ikke straks hvem det var, men visste det allikevel, hørte det på stemmen, mens han genert så bort, denne dype, trygge, nesten glade stemmen:

Goddag, goddag, Klaus. Jeg tenkte nok du kom til festen imorgen, men det var da morsomt å treffe dig idag, så får vi en privatprat. Blir du med hjem til mig?

Undgå det, undgå det, tenkte Hallem og sa:

Takk skal du ha, men jeg må nok opsøke guttene.

Skuffet:

Så du har ikke truffet dem ennu?

Hallem løi:

Jeg kom først til byen for en time siden.

Lettet:

Men i herrens navn, de er jo ofte hjemme hos oss begge to. Ta dem med.

Hallem så fremdeles bort og sa lavt:

Å, du vet, den første kvelden har jeg litt å snakke med dem om. De har nesten ikke vært hjemme i sommer.

Men så måtte han for skams skyld se på ham, – han var alt ergerlig på sig selv fordi han så tydelig viste sitt ubehag; Georg Røiter, professor i jus, var jo hans nærmeste venn fra studenterdagene. Han blev forvirret da han så på ham, det opstod en følelseskollisjon i ham, han kunde ikke i dette ene øieblikk rede ut elementene, – var det ikke noe ærefrykt i det? – Gammel var han blitt, – uten å virke gammel allikevel, det var bare noe ubestemmelig trett, slitt, noe som overbeviste om at denne mann har i hvert fall arbeidet og hatt sitt å stå i. Men hans blikk var skinnende klart, håret fremdeles lyst og frodig under den sorte, litt teologiske hatten, og han var stadig en smule rødmusset i fjeset, hadde det samme smilet og de hvite, friske tennene, fast, satt, undersetsig, energiladet i skikkelsen, det samme alt sammen, bare preget, noe ubestemmelig i uttrykket, vidnet om år og arbeide og – naturligvis sorger, Hallem hadde hørt om det.

Hallem led fysisk ved å ha dette blikket rettet på sig og ved å måtte møte det. Han kunde ikke uten videre gå heller, han måtte finne på noe, i sin nød sa han før han hadde tenkt det:

Men jeg har litt tid nu. La oss gå inn på kaféen der en stund.

Røiter var ivrig med på det, alltid ivrig, tenkte Hallem, alltid oplagt, for oplagt og ivrig, som jeg alltid har sagt, men gudskjelov: der vek da blikket hans, det er noe forsert ved ham, er ikke det litt skuespilleri så …

Men han fikk et nytt støt da de kom inn i kaféen: selv vakte han aldri opsikt når han viste sig på offentlige steder, men nu strømmet kelnerne imot dem, bukkende, nesten lammet i ansiktene av ærbødighet, pekte på border, viste vei, – og gjestene i kaféen, det var heldigvis ikke så mange nu på eftermiddagen, – de var plutselig opspilte, hvisket sammen og øinene likesom gjenspeilte en severdighet. Hvorfor skulde det genere ham? Han visste jo så godt som noen at Røiter var berømt, en av de «store» menn, men med mere enn fem beundrere, et navn over hele Europa og litt av en førerskikkelse i hele Skandinavia. Hvad gjorde det ham? Berømmelse, mytedannelse, helteskikkelse – puh, frekkhet og suggestion og svindel det hele.

Tanken gjengav ham hans sikkerhet. Den gjorde ham elskverdig.

De fikk et bord i et hjørne, Røiter skjøv ham op i sofaen, selv satte han sig på en stol. Og det gav Hallem anledning til å begynne:

Du som er berømt, skulde vel sitte i sofaen. Jeg, en liten landsens læge …

Røiter smilte ikke nu:

Det må være et godt arbeide det, Hallem. Jeg hører av dine sønner at du har en god praksis.

Sier du det, du? Joda, jeg lever. Jeg lever for så vidt som slit er å leve.

Røiter fór med hånden over pannen, – fremdeles slik liten, smidig guttehånd, tenkte Hallem.

Slitet er ikke den verste del av livet, sa han. Jeg vilde ikke ha undvært mitt.

Du har også fått din belønning for det. Ære og berømmelse i overflod. Du er vel i grunnen blitt ganske rik også, – eller hvad?

Røiter vilde øiensynlig ikke inn på det med sin berømmelse. Han sa trett:

Rik. Nei. I hvert fall ikke på mitt arbeide. Men du vet at både Nina og jeg har noen penger. Så jeg har ikke grunn til å klage i den henseende, – like lite som du øiensynlig. (Han blev litt utålmodig i stemmen.) Men la oss snakke om noe annet. Dine sønner vanker hos oss, som sagt. Jeg liker dem godt. Fredrik er en dyktig jurist. Og Rolf kan snart begynne å konkurrere med dig.

Til dette nikket Hallem og mumlet noe uforståelig. Og Røiters ansikt fikk et plutselig utålmodig uttrykk. (Hallem kjente det godt igjen fra før, han forstod at nu vilde Røiter snart synes denne tiden var «bortkastet».)

Vi har ikke bestilt noe, sa Røiter. Hvad drikker du? En kopp kaffe?

Siden jeg ikke har min praksis hengende som et sverd over mig, drikker jeg nok heller vår nasjonaldrikk.

Som er? spurte Røiter forvirret.

Naturligvis en pjolter. Drikker du aldri alkohol?

Jo, på fester. Imorgen altså. Et glass rødvin. Et glass champagne.

De var forlegent tause til de fikk hvad de hadde bestilt.

Med et fattigslig, ennu trettere uttrykk satt Røiter og nippet til sin kaffekopp. Men Hallem hadde det godt; han var ganske overlegen i denne situasjon og nød den helt til Røiter plutselig gikk.

Men de snakket litt først.

Røiter så op en gang, – blikket hadde sin levende kraft i det trette ansiktet – og sa:

Din kone har det godt?

Jo takk. Hun kommer imorgen.

Gjør hun det. Får dere tid til å spise middag hos oss før dere reiser igjen?

Takk. Jeg vet ikke ennu. Får jeg lov til å svare dig på festen imorgen.

– Det var i orden, og de var tause en stund.

Så sa Røiter:

Jeg spør, og du svarer: Er det av diskresjon du ikke har noe å spørre mig om?

Frydefull svarte Hallem:

Du vet jeg er ikke nysgjerrig.

Røiter så ned, en svak rødme steg op i kinnene, men han sa rolig:

Ja, jeg vet det.

Men ennu en gang satte han sitt blikk på Hallem og sa en dunkel ting:

Det er av og til godt å tenke på at tiden er kort.

Og derefter var det han fikk det travelt. Med noen ord, vel møtt imorgen, hils din kone, med blikket like på Hallem, – og plutselig med et stort smil, samtidig underfundig og meget vennlig, gikk han.

Det var ikke noen tretthet i kroppen hans nu da han gikk: rak i ryggen, spenstig, en eiendommelig fort og samtidig skridende gang. Det virket, det var kraft i ham.

Han tar sig sammen, han vet folk ser på ham, tenkte Hallem. Skuespiller! Men ellers var Hallem tilfreds, henrykt. Det holdt fremdeles stikk, jeg kan kjøre ham til veggs, gjøre ham forvirret, rådløs, dådløs, denne evig overlegne, verdensberømte mannen, jeg, bare ved å tie stille, være reservert, late som ingenting, jeg, bare fordi det er mig. Kommer ingen vei med elskverdige forespørsler. Vil så gjerne slippe fra. Går med et forlorent smil – lykkelig undkommet. Slik er det å møte sin gamle venn, Klaus Hallem, som ikke lar sig forbløffe, ikke smisker, ikke med en eneste antydning er smigret. Slik går det når verdensberømmelsen møter en bitte liten anonym landsens læge. En nasjonaldrikk til på det.

Klokken var blitt åtte da han kom op på sønnenes hybel; de bodde ved St. Hanshaugen og hadde det efter hans mening altfor flott og dyrt, men der var det ikke utkomme med hans kone, hun gav sig på meget, men absolutt ikke på det: guttene skal ha det godt, du har to sønner og god råd, vær så god gi dem det de trenger. Det han ikke sendte selv, det sendte hun av «husholdningspengene», et ubestemt økonomisk begrep, – skjønt han kunde under ingen omstendighet beskylde henne for ødselhet; på sig selv brukte hun så godt som intet. Hun var primitiv, hundyr, mor, hjem, alt som var seksuelt betonet – hellig. Ikke tanke, men instinkt. Og denne puritanske offervilje, som alltid oprørte ham. Plikt. Opofrelse. Forsakelse. Ikke leve selv. Hjemmets dype perversitet.

Det var med disse tankene han banket på hos sine sønner. Intet svar. Han banket på ny. Da hørte han noen hviske der inne. Men ingen svarte. Jeg får ringe på entréklokken, tenkte han. (Der var inngang fra gangen til «hybelen», som for øvrig bestod av to store værelser. Guttene hadde med andre ord den eftertraktede «egen inngang». Enkefruen de leiet hos, hadde entréinngang fra høire.) Men han lot det være, det kunde bli pinlig. –

Han gikk ned igjen, han var kommet i et underlig oprør. Han gikk fort, spaserte rundt parken. Det betalte han for. Her levet naturligvis guttene som syrabitter. Han vilde banne på at den ene stemmen der inne hadde vært en pikestemme. Midt på eftermiddagen, det kalte man å studere, det skulde han betale for. Han hadde hørt det før at guttene fløi rundt på dansesteder og i det hele tatt blev sett adskillig ute. Man lurte ikke ham.

Han blev mere og mere forbitret. Han angret allikevel på at han ikke hadde opgitt sin landsens praksis da den eldste var ferdig med artium – og flyttet til byen. Han hadde kunnet oparbeide sig en praksis her også, – og i hvert fall hadde han kunnet holde guttene i ørene, han hatet den tanke at de gikk her inne og gasset sig i lidderlighet og svineri. Fordi han var glad i dem? Ja, naturligvis, men uten sentimentalitet, absolutt uten slik klisset ungedeggelse, de skulde vær så god opføre sig skikkelig, måtte ikke han forsake, kunde han gjøre det han lystet, satt han ikke bortgjemt på landet og slet i det med kjedelig arbeide, uten fred noensinne. Han kunde muligens også ha lyst til å leve. Være renessansemenneske. Hos ham var ikke kildene tørket ut, manglet meget på det. Det var vel ikke andre lover for dem enn for ham. Særlig ikke når han betalte, da fikk de sannelig danse efter hans pipe. Ikke sentimentalitet. For øvrig – skulde man ta sentimentale hensyn, måtte det vel være til slike stakkars piker som falt i klørne på unge egoistiske labaner. Tenke sig til at en ung pike kanskje i dette øieblikk blev forført der oppe, – og det var en av hans egne sønner. Nei, det fikk være grenser. Han skyldte dem intet hensyn. Lukket de ikke op når han banket, ringte han på entréklokken og kom sig inn den veien, skandalen var deres egen, ikke hans.

Han pilte avsted – og stod straks på ny foran døren med de to visittkort:

Fredrik Hallem.

cand. jur.

Rolf Hallem.

stud. med.

Han banket på ny, – og denne gang blev døren åpnet straks.

Det var Rolf. Han stod der i døråpningen, elegant klædd, liten, tett, smidig skikkelse, ganske pen gutt, frisk, det lot sig ikke nekte, men frekk i blikket, Hallem hadde aldri kunnet like de brune øinene. Men han syntes utvilsomt nu, litt smigret, at det var en pen gutt.

Goddag, far, sa Rolf. Er du ute og går.

Den overlegne tonen!

Hallem gikk inn, lukket efter sig og sa mutt:

Jeg trodde du visste at jeg har jubileum imorgen.

Ja, men Fredrik og jeg ventet dig ikke før imorgen heller.

Nei, jeg forstår det. Da jeg var her og banket på for en tyve minutters tid siden, var det ingen som lukket op. Er du nettop kommet hjem?

Han så på Rolfs ansikt, men merket ikke tegn til forlegenhet. Tvert imot sa han rolig og likegyldig:

Ja, jeg kom nu for et øieblikk siden. Jeg var nede på Rikshospitalet.

Hallem bet det i sig. Han var på ny i stort oprør. Gutten løi jo for ham, direkte og frekk løgn. Han hadde tatt av sig og gikk omkring i værelset. Sannelig hadde de det bra, guttene. Ikke noen av de gammeldagse fæle hybelmøblene, runde divanbord og plysj. Moren hadde stukket til dem penger til å kjøpe moderne flotte ting, – dere skal vel selv sette hjem engang, så kommer det saktens vel med. Bak portièrene der hadde Fredrik sitt værelse. – Han tittet inn, jo da, alt i orden. Han satte sig ved Rolfs skrivebord, – og tvang sig til å si rolig:

Jeg gjentar det kanskje, men dere har det temmelig bra her.

Rolf, som også hadde satt sig, slik forbindtlig avventende borte på sin sovesofa, med hendene i fanget og et nysgjerrig – medlidende blikk – (mon det er slik han sitter når hans mor er her på besøk, tenkte Hallem, han er vel noe mere imøtekommende da) sa likegyldig:

Fredrik og jeg er svært fornøid med «hybelen» vår – vet du vel.

Ikke noe å takke dere for, brummet Hallem.

Så vidt det var til å høre svarte Rolf:

Det forlanger vi da heller ikke.

Det blev til syvende og sist for meget for Hallem – denne tonen: som om han var en fiende, som om det var en fektning hvor gutten måtte passe på og parere. Nu vel, han kunde være ubehagelig, la gå. Han sa:

Enten du eller Fredrik var hjemme da jeg banket på her for en stund siden. Jeg hørte det blev snakket her inne.

Han så at Rolf blev rød; gutten reiste sig og gikk bort til vinduet. Han var litt tykk i stemmen da han svarte:

Det er riktig det. Det var mig.

Du løi altså.

Ja, jeg var hjemme.

Men det passet dig ikke å lukke op?

Nei, ellers hadde jeg vel gjort det.

Hallem drev på, uforanderlig og stedig i stemmen:

Du hadde med andre ord damebesøk?

Kan godt være det.

Med hevet stemme, på nippet til å bli ubehersket:

«Kan godt være det,» – er det et svar?

Jeg hadde «damebesøk», som du sier.

Rolf gikk bort til sofaen igjen og satte sig i den samme stilling som før, så på faren med det samme årvåkne – avventende blikk. Hallem blev litt usikker, så bort, men tvang sig til på ny å se gutten rett inn i øinene.

Du skammer dig ikke over det?

Et fort, nesten medlidende smil i Rolfs ansikt.

Nei, kjære, hvorfor skulde jeg det?

Hallem:

Men jeg skammer mig. På dine vegne.

Rolf stirret forundret og forskende på ham, og Hallem blev på ny usikker, – samtidig med at raseriet for alvor kom op i ham så han følte han klarte ikke å tenke behersket stort lenger. Og det ergret ham, skjønt han lengtet efter å slippe sig løs. Men foreløbig tvang han sig til å høre på Rolf.

Skammer du dig på mine vegne, far? Undskyld mig, men det synes jeg både er overflødig og ubegrunnet. At jeg står i forhold til en pike, en «dame», som du sier, det ser jeg ingen skam i, hverken for mig eller dig.

Ennu rolig:

Du mener det er den riktige måten å drive dine studier på, – for din fars penger – å lokke piker hit op og forføre dem?

Rolf blev blodrød i ansiktet og på ny tykk i stemmen:

Det kunde jo tenkes at det ikke skulde større forførelseskunstene til. At vedkommende og jeg var enige om å leve sammen.

Men jeg vet fra annet hold at både Fredrik og du flyr ute på byens obskure dansesteder, og jeg er ikke dummere enn at jeg vet hvad det betyr. Hvad er det for øvrig for en flaske du har gjemt der ved siden av divanen?

Rolf var igjen rolig, krampaktig rolig:

Det er en flaske portvin.

Takk, det tricket kjenner jeg. Typisk simpel forførelse.

Rolf lo:

Ja, du snakker som kjentmann, det synes jeg er hyggelig. Kan vi ikke være enige om å le litt av dette kryssforhøret?

Da eksploderte Hallem, slo i bordet og reiste sig, snakket fort og høit, alt han nu sa kom i lynets fart – som en utløsning, litt stammende inniblandt. Selv følte han det som noe nesten kvalfullt og skammelig, men først og fremst som en tilfredsstillelse man har ventet på og lengtet efter altfor lenge, det måtte sies, det måtte skje, hvor galt det så kanskje var, hvad det så skulde koste.

Jeg er kjentmann, sier du. Jeg skulde le, sier du. Sammen med dig. Din far kjentmannen skulde le sammen med sin sønn kjentmannen. Har du ikke skam i dig, gutt. Er du blitt en sløv kyniker? Skal jeg le av at du lever et ryggesløst liv og at jeg kommer her og griper dig så å si på fersk gjerning. At du først lyver for mig, blankt, frekt! Og er like frekk når du går til bekjennelse. Dessverre – jeg må innrømme at jeg har ikke hatt sikker tillit til dig. Du har noe undvikende ved dig. At du ikke bryr dig noe om mig, vet jeg godt. Hverken du eller din bror. Jeg er god å ha som forsørger. Betaler. Lettsindighet og svineri koster penger, og hvor får man dem fra? Sin far. «Gammeln» – er det ikke det det heter i jargonen? Men ellers kan man forakte «gammeln». Gammeldags, kjedelig knark. Liten provinslæge. Lønner sig for øvrig ikke å smiske for ham heller. Da er det nok nyttigere å holde sig godvenner med mor da og …

Med høi brutal stemme fra Rolf, som nu var likblek, men satt krampaktig stille:

Du behøver ikke å nevne mor!

Hallem med slag i bordet og ennu høiere. (Det fór momentant gjennem ham at det skulde han ikke ha sagt:)

Det er mig som snakker. Du tier stille. Og jeg er snart ferdig. Jeg sier det kort: Det skal bli slutt på den form for studieliv som mine ærede sønner finner det for godt å føre.

Rolfs metallstemme på ny:

Du kan også holde Fredrik utenfor!

Hallem hikstet av fortvilelse over avbrytelsen, men han kunde ikke stige mere i stemmen, han kunde ikke slå mere i bordet, – han valgte instinktivt det eneste mulige: å bli stille, fort og determinert:

Du avbryter mig på ny. Vel. Da skal jeg bare ganske kort si dig at jeg avbryter dine studier. Du kan få akkurat det du skal ha til et halvårig handelskursus, du har dertil din artium og ditt gode navn; så får du klare dig selv. Hvad Fredrik angår så skal jeg ikke ha mere av hans «videnskapelige» arbeide. Han er kandidat og får la vidtløftigere planer fare. Også han får et halvt års underhold, – på den tiden må han kunne klare å få en plass. Det var det. Har du forstått?

Rolf nikket:

Fullstendig.

Hallem raste op enda en gang:

Sitt ikke og se ut som en idiot. Dette er min mening, det er alvor, det skal være slutt. Og det er din skyld. Jeg finner mig ikke i alt.

Rolf stille:

Jeg forstår ikke hvad det er du må finne dig i.

Hallem tindrende:

Så får du forsøke å finne ut av det. Du vil få tid til det. Bare det: nu nytter det ikke å komme og be om pent vær. Hverken direkte eller indirekte. Det gjør ikke noe inntrykk på dig?

Venter du at jeg skal begynne å tute, spurte Rolf med sitt medlidende smil.

Hallem blev stående et øieblikk og stirre på ham. Og i det øieblikk var han for første gang aldeles overbevist om at gutten var ond, at han selv handlet riktig, pedagogisk: slik burde det ikke fortsette, det han hadde bestemt, var det eneste som kunde redde sønnen. Det trøstet ham, dette hans oprør var berettiget. Han kunde være rolig og overlegen:

Det smerter mig at vi skulde møtes på denne måten. Og for ikke å ødelegge morgendagen for mor, foreslår jeg at vi later som ingenting til iovermorgen. Så får vi se å få skikk på dette.

Det er ikke mig imot, svarte Rolf uten å se på ham.

Hallem gikk.

Da faren var gått, slukket Rolf lampen på sitt arbeidsbord. Så gikk han bort og la sig på sofaen. Han var glad i å ligge slik på ryggen, med armene over hodet og stirre ut gjennem vinduene. Når noe gikk personlig innpå ham, kunde han ligge slik i timevis og tenke.

Han tenkte aldri fort, med mange innfall og assosiasjoner. Tvert imot – han bremset. Han vilde slett ikke nå et mål og mase sig igjennem tingene. Han tenkte bare for likesom å ha noe å se på, feste sig ved – så kunde det slumpe at han på den måten kom over det. Det var i hvert fall utrolig hvor godt det hjalp å ligge slik og snu litt på tingene og istedenfor å fly løselig igjennem en masse stoff, beskjeftige sig med selve våbenet, selve tanken. Det hjalp. Det var dessuten anstendig. Folk tenkte for fort og fordringsfullt. De nøiet sig ikke med stadier, de skulde ha resultater. De satte ikke sin ære i å tenke godt, sikkert, ut fra velordnede kriterier, men i å tenke meget, mangt og meget. – Han fikk vise den honnør for medisinen at han tenkte eksperimentelt, tålmodig, langsomt, op igjen og op igjen. Det hadde den fordel at man ikke slapp op for stoff. Det hadde også den fordel at man slapp å smadre hodet mot middelalderlige borgmurer av metafysikk og de ophøiede livs- og verdensanskuelser. Han skulde ikke hatt det godt om han hadde vært nødt til å gi sig i kast med alt det. Nu hadde han derimot den glede å høre på andre. Det var noe henimot en nydelse å sitte og bivåne diskusjoner om de «store» ting, f. eks. i Studentersamfundet, noen som hadde beskjed om Gud her, noen som hadde beskjed om det fremtidige samfund der, – og så gå hjem og vite at vel var det slike fordømt subjektivt troende som bestemte adskillig her i verden, men de kunde ikke rokke en tøddel i de biologiske lovene, ikke løfte sig selv ved håret, fremfor alt ikke tenke på en anstendig måte. –

Han, lå og stirret ut; det var en fin skumring, han kunde se de høieste trekronene ute i parken, de hadde ennu et gyllent skjær, skjønt solen var gått ned. Og jorden lyser om natten, reflekterer solen. Og hans egen kropp hadde lysten i sig, likesom opsummert, måtte kunne utstråle den lyst de hadde hatt sammen, gitt hverandre: lyst – et fint og foraktet ord. Han samlet på lyst, dyrket den, – det var vel religion nok å tilbe alle lystkildene hos mennesket.

Han tenkte på hvad faren hadde sagt. Ikke på hans hysteriske raseriutbrudd – det hadde vel sine underlige årsaker, men dem vilde han ikke inn på, det fikk i hvert fall vente til det blev helt nødvendig – men han tenkte på de siste ordene: at så får vi se å få skikk på det. En liten usikkerhet til slutt? Et nytt perspektiv, – ubevisst: nu har jeg fått min utløsning, men det var jo ikke så ille ment? Vi får ordne det! Talte ikke meget for det? For det første måtte man jo regne med hans mor. Skjønt Gud vet hvordan hun vilde ta det hvis faren begynte å snakke om utsvevelser og lidderlighet. Nei, hun var et greit og jordisk menneske, blev ikke vettskremt av slikt, – usnerpet, utmerket. Og så på den annen side – hans underlige perverterte forfengelighet, det kom jo frem nu i kveld også. «Liten provinslæge». Kan likesom ikke bli liten nok, fordi han er så stor. Men også det der var det best å la være å tenke på inntil det blev nødvendig, – han visste jo hvordan det var allikevel, var med andre ord rustet, hadde våbnene liggende ett eller annet sted, – uten at han akkurat behøvde å ta dem frem og stirre på dem. Men denne hans forfengelighet var en realitet å regne med. Slippe sønnene, avbryte deres studier! Og som grunn opgi at de var noen utsvevende, lidderlige knekter. Neppe. For riktignok følte han sig ikke festet til dem, «farsfølelse» hadde han ikke som noen personlig ting. Men socialt hadde han den, det kunde man regne med.

– Rolf var sovnet da Fredrik kom hjem. Han våknet av å høre broren rumstere inne på sitt eget værelse.

Hallo, kandidat, ropte han. Hvor mange er klokken?

Fredrik drog portierene til sitt værelse til side og stod i døren, nesten overnaturlig lang mot lyset der innefra, syntes Rolf.

Er du blitt enda lenger siden sist jeg så dig. Har du vært hos professoren?

Fredrik hadde en mildere stemme enn Rolf, han snakket nesten melodiøst:

Hvor mange klokken er? Tolv. Trodde ikke du var hjemme. Det ligner ikke dig. Skal jeg tende lampen?

Nei, for Guds skyld.

Fredrik gikk inn til sig selv igjen mens Rolf begynte å klæ av sig i mørket og re op på divanen.

Ja, jeg har vært hos professoren, snakket Fredrik inne fra sig selv. Så forresten ikke stort til ham. Han var tydeligvis litt i ulage. Og så skulde han lage tale til festen imorgen. Men det var temmelig fullt hus der oppe – som sedvanlig. Ellers ikke noe særlig.

Først da de begge hadde lagt sig – Fredrik var begynt å lese – sa Rolf:

Og jeg har hatt besøk av vårt fedrene ophav.

Fredrik slapp boken:

Har far vært her. Skulde han komme før imorgen da?

Han var her som sagt.

Nå?

Tja. Det gikk ikke bra. Det endte med at han erklærte at han ikke vilde gi oss penger til å studere videre. Jeg skulde få til et halvt års handelsskole. Handelsskole altså. Du skulde få et halvt år du også – og finne dig en plass. Noe videnskap vilde han ikke vite av mere.

Og hvad kom det av? Hvad pokker betyr det?

Tja …

Hold op med å si «tja». Latterlig jargon.

Pass din egen. Det kom av at han kom i et uheldig øieblikk og …

Fredrik reiste sig op i sengen, Rolf som lå i mørke, kunde se hans ansikt, blekt, årene svulmet på hans panne med de høie vikene, tenksomt, nesten vekt ansikt, – i dette øieblikk kunde han like gjerne være femogtredve som femogtyve, tenkte Rolf. Han kunde se han var forbitret, og han likte det ikke, slett ikke, han hadde alltid hatt en pussig respekt for Fredriks forbitrelse, – men jeg visste det jo på forhånd, – ta det med ro.

Har du nu hatt fruentimmer her oppe igjen. (Stemmen var roligere enn Rolf hadde ventet, men til gjengjeld mere skuffet.) Jeg synes vi var enige om for vår felles hygges skyld at vi skulde ordne med de tingene ute og ikke her.

Fredrik la sig ned igjen. Var det det hele, tenkte Rolf.

Nei, han begynte igjen.

Du er en gris, Rolf. På vei til å bli erotoman. Men det er ikke det verste. Det er i hvert fall din sak. Men du er ikke til å lite på. I hvert fall ikke overfor mig. Og det er min sak. Det akter jeg ikke å finne mig i. Vi får under alle omstendigheter flytte hver til vårt – hvordan det så går ellers. Jeg har forklart dig før hvorfor jeg ikke liker dette fruentimmervesenet ditt her på hybelen. Gider ikke gjenta det. Så meget mindre som du var enig. Altså opgir vi felleshybel.

Som du vil, mumlet Rolf.

I fem minutter lå de derefter begge to og ventet på at den annen skulde ta fatt igjen. Det blev Rolf som måtte gi sig:

Men hvad sier du til å finne dig en plass?

Hvad skal jeg si? Mener du det er alvor?

Tja. Jeg mener opriktig talt at vi skal late som ingenting, se tiden an. Det er jo et svært radikalt foretagende da. Patriarkatet avløses dessuten av og til av matriarkatet. Det er mange muligheter.

Men allikevel. Så ille det er. Tok han slik på vei?

Verre enn noensinne.

Så han noe? Så han piken, mener jeg?

Nei, han kom og banket på min dør som var låst. Og så var vi dumme nok til å hviske litt sammen her inne. Det hørte han. Så gikk han en tur og kom tilbake, og da var hun gått; jeg skjønte med det samme at det var ham, – så jeg fikk henne avsted. Jeg forsøkte å lyve litt da han spurte. Men jeg gad ikke.

Pause igjen! Inntil Rolf også reiste sig der han lå i mørket og sa heftig:

Jeg gad ikke, hører du. Hvad fa’n mener han. Skulde ikke jeg ha lov til å ligge med de jentene jeg vil. Han skulde takke til at jeg gudskjelov ikke har andre lyster. (Han la sig ned igjen og var påtatt likegyldig i stemmen.) For øvrig er saken klar. Jeg vet ikke om han forstår det selv, men hemmeligheten er jo bare den at han misunner oss våre pikebarn. I og for sig uhyggelig. Men enda uhyggeligere når du tenker på …

Fredrik slukket lampen inne hos sig – og avbrøt morsk:

Venn dig av med å si overflødige ting. Godnatt.

Rolf snerret:

Godnatt, din edle idiot.

Fem minutter efter begynte Fredrik på ny:

Jeg synes forresten ikke vi skal krysse ham. Jeg kan godt ta en post. Fanden ta mine videnskapelige ærgjerrigheter, jeg er god jurist som det er og blir nok assessor i Høiesterett en gang. Og du kan ordne dig med et lån.

Hvem kausjonerer?

Jeg sier som du: Tja. Jeg skal ordne med det.

Men du skjønner at jeg vil ikke ha professor Røiter.

Nå da?

Nei, fordi jeg ganske enkelt ikke synes det går an å bytte far, likesom. Med mindre man for alvor aspirerer til å bli svigersønn – hvilket jeg så smått har dig mistenkt for.

Jasså.

Ja, jeg har det. At du gider forresten.

Hvad raker det dig?

Nei. Men jeg akter å gjenta mig selv, det er påkrevet overfor dig. Nye ekteskaper betyr nye hjem. Og hjemmene er menneskehetens forbannelse. De må avskaffes for enhver pris. Og den som har innsett det, skal vær så god resignere på ekteskapet – selv om det kan komme til å føles litt stuslig iblandt.

Du er en latterlig filosof. Du generaliserer altfor spesielle erfaringer. Om ikke akkurat du er så overvettes begeistret for dine hjemmeerfaringer, – nå det kan være det samme. Det er verre at du – som de fleste – har lite psykologisk skarpsyn når det gjelder dig selv. Du innbiller dig at du ikke vil gifte dig fordi hjemmene er en forbannelse. Du gjør dig storslagen på det likefrem. Stuslig! Den er fin. Årsaken er bare den at du er redd for ekteskapet, du vil ha den uforpliktende erotikk, du vil ha fri, spennende manøvre.

Hvem har sagt det?

Jeg har sagt det. Jeg, kandidaten.

Rolf sa opgitt:

Jeg kunde svare dig meget på det. Bare en ting: du brukte ordet erotoman. Det er jeg ikke. Men jeg innrømmer villig at jeg er sensualist. Og efter min overbevisning kan man ikke være noe finere. Dette ber jeg dig opfatte som en betroelse. Kan jeg så få nattero?

Men natteroen forstyrret Rolf selv et øieblikk efterpå.

Hun er visst meget klok hun Røiterpiken din?

Mangler ikke noe på det.

Men Eva er den pussigste. Hun går loddrett til helvete.

Fredrik høit og sint:

Hvad er det du vrøvler om?

Det vet jeg som medisiner. Men pussig er hun. Snurrig familie i det hele tatt.

Ja vel. Men nu er jeg trett. Nu skal her soves.

All right. Men si mig bare en ting: tror du at han, Røiter selv altså, er religiøs?

Hvordan det?

Det interesserer mig. Han er nemlig litt av et fenomen.

Jeg tror opriktig talt ikke at noen aner noe om det.

Rolf sa skuffet:

Det er da pokker at han ikke kan røbe sig. Jeg skulde gi ti øre for å vite det. Jeg har en bestemt hypotese angående ham.

Fredrik reiste sig ennu en gang:

Nu er jeg interessert. Frem med den!

Men Rolf var avvisende:

Nei. Absolutt ikke. Men du som er kjæledegge i huset og hans adept og arvtager. Se til å komme inn på det der engang. Aldeles distinkt: om han beundrer Jesus Kristus. I så fall om han «tror» på ham i mystisk betydning. I benektende fall: om han tror på en universel Gud. Og i såfall: om denne Gud er i besiddelse av en overrettferdighet. Som han ikke forstår, men bøier sig for, skjønner du.

Innbiller du dig at jeg kan sette mig til å krysseksaminere Røiter?

Nei, bare kom inn på det, bare kom inn på det, hører du. Og dermed takk for denne midnattsfilosofi. Sov godt!

Og omsider sovnet de.

Så dette blev altså innledningen til jubileet, tenkte Hallem da han gikk nedover mot byen, og han drev på med den tanken for å undgå andre, maste med den, bittert, bittert, men slik var det bestandig, de få ting han gledet sig til, blev drept på forhånd, det var øiensynlig vedtatt av alle mennesker, først og fremst hans nærmeste, at han skulde være trekkdyr, livsslave, og hans gleder skulde man ødelegge.

Denne dagen var ødelagt. Den lille stimulerende følelsen av frihet og lettsindighet slik på reiser, den var ødelagt av det fæle hotellværelset. Triumffølelsen fra samtalen med Røiter var forsvunnet, – og nu var han kommet op i noe som jo måtte utvikle sig til familiekatastrofe.

Denne monotone bitterheten blev til en sugende følelse av savn og ulykke da han kom ned på Karl Johan. Det var en fin, mild septemberkveld, de elektriske lyktene var tendt, men det var ennu en herlig gyllen lysning over himmelen; det luktet syrlig av jorden og halvråttent løv; i det hemmelighetsfulle mørke i Studenterlunden gikk tette skarer av mennesker. Hallem var ingen menneskevenn, han syntes i sin almindelighet at de var stygge, hvad så han ikke av åpenbare og skjulte legemlige defekter i sin praksis. Forunderlig med en slik «massevirkning», tenkte han, menneskene der på benkene de virket jo unge og pene alle sammen; han visste det var gatepiker som vrimlet her omkring ham, – men nydelige var de. Nu syntes han forresten at han i hele dag uavbrutt hadde sett pene, unge piker, han husket ansikt og skikkelser, enkelte trekk, enkelte uttrykk som han slett ikke visste at han hadde lagt merke til. Det moret ham litt: han hadde da øinene med sig av gammel vane. Pokker skulde forøvrig gå her og sture. Han hadde anledning nok til å være gretten når han gikk i tredemøllen hjemme. Han satte sig på en benk. Han hadde heldigvis anledning til å være almindelig menneske. Det kunde vel aldri falle Røiter inn å sette sig slik på en benk i Studenterlunden, nyde aftenen og se på kvinnekjønnets forskjellige utgaver. Han avlot vel ikke å tenke på verdensproblemene nu mere, en ny verdenskongress for fred og lovgivningsreformer og fanden og hans oldemor. «Den verdensberømte norske professor Georg Røiter fikk derefter ordet, hilst med demonstrativt bifall.» Slike verdensprimadonnaer! Det var vel det man kalte sublimert last. Litt real lastefullhet kunde jo en slik mann ikke tillate sig; – hvor skulde han gjøre av den? Kom han hit i Studenterlunden og innlot sig litt med pikene, vilde det vel bli opløp i gaten. Gubbevaremigvel, – å være så berømt at man måtte forsake tre fjerdeparter av livet på grunn av hysterisk idealistbeundring! Hvor han ynket ham! Også denne kapitale misforståelse at det var disse «store menn» som betydde noe for menneskeheten. På det punkt måtte han i hvert fall gi marxistene rett: det var det jevne, arbeidende folk som bestemte tingene, – og det var riktig, for så vidt var han som almindelig, duelig, seig, slitende landsens læge adskillig verdifullere menneske enn Røiter, – både absolutt og samfundsmessig sett. Var det ikke folk som ham som måtte ta jobben, den jevne, anonyme jobben, dag ut og dag inn. Folk som Røiter var luksus. Men den som slet såpass utrettelig, så gledesløst – han hadde lov til å gå ut av maset noen ganger i sitt liv. – Den overveldende fine følelsen: å ha fri. Å være absolutt anonymt menneske blandt mennesker, ingen kjenner mig, ingen har noe å forlange av mig.

– Men Hallem kom allikevel ikke til å opleve noe eventyr med piker denne kvelden. Han gikk fra Studenterlunden inn på en kafé og drakk en halv flaske portvin, i bra humør, han hadde glemt sammenstøtet med Rolf, han satt bare i en stille forundret glede over at han virkelig var alene, sin egen herre og en deilig høstnatt stod og ventet på ham utenfor. Men han fikk ingen glede av det. Klokken tolv, halv ett hadde han riktignok full kontakt med en ung pike i Stortingsgaten. Men to ting ødela det for ham. En gjeng med unge gutter kom forbi dem, og en av dem ropte: «Se på det gamle svinet.» Det gikk i ham. Gammel? Var han gammel? Og i det samme trakk piken ham med sig, vilde få ham bort, opmuntre ham, – og hun smilte. Da så han (at han ikke hadde sett det før!) at hun hadde aldeles råtne tenner og manglet to fortenner. Han holdt på å kaste op av ekkelhet. Nei, allikevel ikke, det var som om han satt på kontoret hjemme og så all den menneskelige uhumskheten som gikk ut og inn der, det var allikevel ikke råttenskap han var på jakt efter. Han forsvant. Hun ropte noen svinske ting efter ham.

Han styrtet hjem til hotellet. Nei, det var ikke råttenskap. Hvad var det da? Hvad savnet han, hvad vilde han? «Det gamle svinet.» Da han var kommet hjem på hotellet, gjorde han noe han nødig gjorde: han gikk bort til speilet og stirret på sig selv. Selsomme uhygge! Så han slik ut. Var det ham. Så trett og pløset i fjeset, så fet og indolent i kroppen, med en slik sløv kraft i de lyseblå, nesten vasne øinene – og med de grove lebene. Midt i sin uhygge sa han til sig selv – som om han gav en tredjeperson et godt råd –: du skulde ikke ha rakt av dig skjegget.

Han satte sig. Hvad hadde det vært for en dag. Hvad var han for et menneske. Hadde han håpet å møte noe ungt, en stemning og nydelse og lykke som engang kunde vært hans? Hvor var det blitt av den? Han var en gammel mann. Han kom til å huske sine guttedagers forundrede, litt lattermilde respekt for voksne menn, – han syntes de var gamle, likesom av en annen rase enn ham selv bare de var i tredveårsalderen. Ja, latterlige var voksne menn, latterlig og uhyggelig var han selv. Uhyggelig. For han visste jo ikke hvem han var. Han visste det så noenlunde til daglig, når han gikk i sin praksis hjemme. Men hvem var han som skjelte ut sin sønn og var forbitret over tyveåringens lettsindighet? Og som noen timer efterpå holdt på å gå til sengs med en pike med råtne tenner. – Han husket på ny Røiters tindrende friske blikk og smil.

Han tok et pulver veronal og la sig. Lå og stirret ut i det halvmørke, lille værelset. Det luktet gammelt støv av plysjmøblene. Trangt og kvalmt. Det hadde fasong som en likkiste. Ja, der skulde han også ligge en vakker dag. Det var i hvert fall et sikkert holdepunkt, en god tilflukt for tanken.

Det var sol da han våknet, – ikke inne hos ham, men på muren bent overfor hans værelse, de utallige vinduene stod åpne, to karer spilte trekkspill og sang nede i gården. Sommer ennu; tjenestepiker og kontordamer hang smilende ut gjennem vinduene og hørte på musikken. Klokken var ti.

Han hadde altså ikke god tid; han skulde møte sin kone på stasjonen i ellevetiden. Han måtte skynde sig. Og det var bra: han hadde ikke lang tid til å tenke sig om og skaffe orden på alle de ubehagsfornemmelser han våknet med, han måtte gå det igjennem fort. Nå, den lille tøiseaffæren på Karl Johan, – se det var ikke til å ta alvorlig, han hadde jo aldri ment noe med det hele, han visste jo saktens hvor langt han kunde gå når han var ute og så på livet. I herrens navn, – han hadde vel lov til å rusle rundt i byen når han en sjelden gang var her inne. Men han måtte ha vært ekstra trett igår kveld, husket jo godt den elendige følelsen av ulykke og skam og hysteri som besatte ham her på værelset, fryktelig kott forresten, ikke til å undres over. Uhyggelig var det allikevel hvor forskjellig man opfattet selv de latterligste småting, hvordan humør og tretthet og irritasjoner kunde sparke ben under en ellers vel balansert mann. Men altså: det der var i hvert fall ikke noe å tenke på.

Men Rolf. Det var verre. (Han hadde begynt å klæ på sig nu.) Det var adskillig kjedeligere. Men her på ny: irritasjon, dårlig humør – tilfeldigheter. Nå, forrresten, han likte ikke … ja, det var noe i det hele han ikke likte. Kunde være nyttig en gang å sette sig ned og formulere hvad det var. De innbilte sig at de kunde gjøre hvad de vilde, det var ingen grenser for det, derfor ikke takknemlighet heller, det var en selvfølge at de kunde studere hvad de vilde og så lenge de vilde, bo flott, klæ sig flott, more sig og betrakte byens unge piker som noe i retning av sitt private harem. Men all right. La det være. Stanse deres studier? Hvor hadde han fått det fra? Hvad hadde han i grunnen tenkt på igår? Hvordan skulde han begrunne det? Folk vilde jo le hvis han sa det kom av en pikeaffære, Rolfs lettsindighet, – Rolf, en ung, voksen medisinsk student, til og med meget flink, efter alt å dømme. Og all den stund han jo unektelig satt godt i det. Men så fikk jo folk si hvad de vilde, – saken var bare den at truselen ikke kunde effektueres. Hun vilde motsette sig det på liv og død, det vilde bli skilsmisse, opbrudd og skandale. Det var jo egentlig heller ikke hans egen mening. Men kunde han la det hele falle uten videre? Han hadde avtalt med Rolf at de skulde late som ingenting idag. Men skulde han så late som ingenting videre? Fredrik var naturligvis forlengst informert. Hvad måtte guttene tenke om ham?

Uten at han visste ord av det, slo han neven i bordet og sa høit: fanden ta dem! Han blev forskrekket. Hvad mente han? Skulde guttene ha skylden for at han hadde sagt overilte ting? Latterlig, – hadde han ikke alltid vært interessert for deres utdannelse, stolt over deres eksamener, bestemt på å gi dem den beste start? Hvad hadde han i grunnen imot dem? For ødsle, for likeglade. Vel. Men så kunde han jo si det til dem. Han kunde avtale å møte dem imorgen og si dem det at – ja – at han ikke var så urimelig som han av og til kunde høres, men han likte ikke at de fikk ord på sig for å være noen lettsindige ranglepaver, hans midler var ikke ubegrensede, han hadde måttet slite ganske anderledes i det; nå ja, han hadde skremt dem, håpet de lærte av det, – men så fikk det jo være som det var og gå som det hadde gått til denne dag. Han kunde saktens få form på det. Gad ikke tenke mere på det.

Var det noe mere? Røiter? Han fikk forsøke på å være litt hyggeligere mot ham på festen i kveld. Skyldte ham forresten ingenting, gudskjelov. Han vilde også se å lage en hyggelig dag for sin kone, familiemiddag med guttene på Speilsalen, late som ingenting.

Dermed var han så noenlunde ferdig med det. Han gikk og barberte sig og var på stasjonen i rett tid.

Hallems hustru var, som man alt vet, fra landet. Når han var svært irritert på henne, pleiet han å skjelle henne ut for bondepike – i sitt stille sinn; han hadde forresten også gjort det direkte til henne. Hun tok det med ro, hun var i så henseende minst like så god som sin mann, syntes hun. Hun var ikke kommet av noen rik slekt, men den var da både gammel og god. Og hun hadde aldri lidt nød. Oppe på Hadeland, hvor hun var fra, levet folk riktig bra; i hvert fall hadde hun ikke selv noensinne følt savn; bare det å gå på sin egen gård og eie sine egne ting hadde gitt henne, som de fleste av bondeslekt, den sikreste velstandsfølelse.

Den første tiden hun kjente Hallem, generte det henne at hun ikke kunde noe mere. Men hun lærte å ta det også med ro. Det hadde hun sine grunner til. Når han irritert også beskyldte henne for å være uvitende og dum, smilte hun lurt (og slett ikke bittert) og sa: Ja, ja, det får så være med uvitenheten da, vet du. Men jeg er nå ikke dummere enn at det går an. Hun egnet sig i det hele tatt absolutt ikke for å gå omkring og føle sig «mindreverdig».

Hun hadde grei virkelighetssans og visste god beskjed. Hun visste at hun hadde det tryggest og best hjemme; sin mann, sine sønner, hele sitt hjem kjente hun og klarte hun, og landsens folk hadde hun alltid utkomme med. Men når de for eksempel enkelte ganger hadde vært hos Røiters, da hadde hun ikke likt sig så godt, hun blev usikker, der var snakk om så mange ting hun ikke skjønte stort av, og fru Røiter var altfor urolig og «kunstnerisk» for hennes smak. Snildt og godt menneske utvilsomt, men Anna Hallem forstod nok at hun var svært «ovenpå» og innerst syntes at hun, Anna, var tung og treven å ha med å gjøre. Ja, ja, det var vel så og fikk stå sin prøve. Hun var nu engang ikke «intellektuell», som det het. Var ikke bra om alle skulde være det heller! Ikke så å forstå at hun var indolent og uinteressert; hun «fulgte med», og hun gjorde det ikke utelukkende for å kunne hevde sig en smule – men fordi hun engang hadde fått tak på noe som optok henne sterkt, – mere og lykkeligere enn hun noensinne viste, til og med enn hun selv var sig bevisst: hun forstod at Røiter var en stor mann. Om hun ikke klarte å følge og begripe hele hans arbeide, så var hun ikke i tvil om at han var, – ja, hun fant ikke andre ord for det enn «en stor mann». Det lyste både tapperhet og godhet ut av ham, og når hun i all stillhet og uten å snakke om det hadde lest hans foredrag, hans avhandlinger i juridiske og andre tidsskrifter (hun kjente godt Hallems hemmelighet: at han fikk sig alt det Røiter offentliggjorde tilsendt fra et utklipningsbyrå og en bokhandel) – da var hun ikke bare lykkelig over at hun kunde forstå det selv om det kostet møie, hun følte en langt dypere lykke som hun slett ikke kunde definere: slik skulde det være, slik skulde man tenke og arbeide og slåss – enten det nyttet noe eller ikke. Denne beundringen og lykken var en reserve i hennes liv, og mere forlangte hun ikke at den skulde være. Bra å ha litt for sig selv også! Det kunde ikke være noe galt i det, ingen kunde vel klare sig uten. Og ellers visste hun så utmerket godt både hvem og hvad hun hadde med å gjøre, hun tok aldri feil av det og studerte heller ikke på om hun var lykkelig eller ulykkelig over det; det anstod sig ikke. Hun hadde i det hele tatt en instinktiv skyhet for å beskjeftige sig med og «forstå» sig selv. Hennes beste venninne var en bondekone der oppe som satt nokså trangt i det og hadde mange barn; de snakket så lett sammen, manglet aldri små og store ting å drøfte, i kjøkkenet som oftest; lavt og koselig. (Hallem hadde ofte ergret sig over «det evige surrepratet».) Denne bondekonen pleiet å si at «det er bra en har henda fulle, så slepper en å tenke for mye på sig sjøl». Og det var Anna enig i. Det var nu også det gode ved å være kvinne og mor og ha et hus at en fikk ikke synderlig tid til å gå og gruble over sine egne ting; det var bruk for en bestandig.

Hun var pen. Det så Hallem da hun kom gående mot ham på perrongen. Ikke raffinert på noen måte, ikke særpreget engang, men så appetittlig – og så ung, barnslig rund i ansiktet, littegrand rødmusset i kinnene, blå og blid i øinene og med et smil som nok var en smule høitidelig, det lå en slags verdighet i det, hun var da gammel dame og mor til to voksne gutter, men først og fremst skøieraktig varmt. Og skikkelsen var frodig, men ikke tykk, nei sannelig, tenkte Hallem, se hvor hun går greit og lett på ranke, sikre ben, og hvor fint balansert hele kroppen er; han var forbitret på sig selv fordi han ellers av og til (men her bestandig i sitt stille sinn) skjelte henne ut på dansk for «malkepige». Nu var han stolt over henne, – og dertil stolt over sig selv: det var da til syvende og sist en ordentlig og renslig smak han hadde.

Resultatet av denne hans begeistring var at han straks foreslo de skulde gå på hotellet; han hadde fått et grufullt værelse riktignok, men det var ikke noe annet å få i denne idiotiske byen, hun fikk ta til takke, og hun kunde saktens stelle sig litt der.

Da de siden, i ett-tiden, gikk fra hotellet, begynte de å rangle. Han vilde sende et bud med brev op til guttene og sette dem stevne. Men det var aldeles overflødig, sa hun, for hun hadde skrevet til dem igår eftermiddag og sendt brevet med aftentoget: at de skulde møte henne «på den bodegaen du vet, Klaus» klokken tre. Og hun hadde bedt dem bestille de beste billetter de kunde få til Nationaltheatret, og efterpå skulde de også gå ut og se på livet og spise godt og drikke godt mens han jubilerte, – «for idag vil jeg slå mig løs, så meget du vet det». Han hadde ikke noe å innvende mot det.

Altså spiste de lunsj. Så gikk de og drev litt på gatene og konstaterte at idag var landets hovedstad bare en liten studenterby, duskeluer og duskeluer overalt, det måtte vel finnes folk i byen som ikke var studenter også, men de holdt sig likesom borte, følte kanskje at de stakk av med almindelige åndsplebeiiske hatter. Hallem fikk anledning til å holde et lite foredrag (som hun hadde hørt adskillige ganger før) om åndssnobberiet her til lands, akademiker skulde hver eneste snørrunge bli, det hadde samtlige foreldre greie på, – dette leseriet som tok all originalitet ut av folk. Før i tiden studerte studenter; nu gjaldt det bare å få en grad for å være med i frimureriet. En student var vel først og fremst et individ, et menneske som tenkte og rustet sig til en gjerning; men nu for tiden var han et flokkevesen, det var likesom en assurerende fornemhet å ta en skarve artium. Fy for pokker. Han skulde enda ikke si noe om det hvis det fantes noe åndelig liv ved universitetet, men det var noe man var opmerksom på, i hvert fall i utlandet, at i så henseende var det usselt bevendt med det norske universitet.

– Nå, den var til Røiter, tenkte hun, og sa bare at han burde ikke egle sig op akkurat idag når han skulde feire sitt eget studenterjubileum. Selv syntes hun det var moro å gå og rusle i gatene. Se hvor mye pen ungdom, Klaus, sa hun, og takk Vårherre for at de ser glade ut – så smått stell som det visst er for de fleste av dem. Det finnes da ikke noe så gildt, lel, som å se slik frisk, pen, glad ungdom.

Det mente hun opriktig, og hun var så oprømt at hun plutselig stakk sin arm inn under hans. Han blev både forvirret og genert, men det var jo en slags studenterfamiliedag, han fikk være med han også, der gikk de forunderligste gamle, utslitte mumiepar arm i arm, strålende og fornøiet. På en måte rørende, la det skure.

De kom på bodega klokken tre. Det var ganske overfylt på Blom, de stod der rådville i en stim av mennesker, duskeluer alt sammen, forrykt oprømt stemning, men et virvar, håpløst å få plass. De drev med strømmen inn, – og naturligvis var det den årvåkne, gløgge Anna (Hallem fikk tåke for øinene når han var i en menneskemengde) som opdaget at Fredrik og Rolf stod ved et bord nede i et hjørne og vinket på dem av alle krefter.

Hallem var litt nervøs, hvordan skulde han ta det, hvordan vilde gutten se på ham. Selv satte han op en fraværende og en smule dyster mine: maken til mas, – likesom. Kan dette være en fornøielse! Satte sig og mumlet noe, – så ikke på dem til å begynne med. Og da han så på dem, var de alt optatt av å fortelle moren om de bodegagjestene de kjente. Han blev mot sin vilje litt rørt på ny: hennes blikk uttrykte den fullkomne lykke, blanding av sønnestolthet og forvirring, men hun stirret på guttene og sa: Å nå og ja visst til alt de fortalte. Det var rørende, – og det gav ham anledning til en bittersøt refleksjon: hvor greit enkle mennesker som hun har det. Selv måtte han trekke med en noe vanskeligere organisasjon. Men noen måtte vel det også i naturens store husholdning. Portvin, litt slapp oprømthet, hygge.

Rolf så nysgjerrig forskende på ham noen ganger, – og to ganger møttes deres blikk. Første gang så Hallem straks bort, ergerlig på sig selv, hadde han noen grunn til å gi tapt, skulde han ha dårlig samvittighet. Annen gang så han derfor ikke bort, men riktig klar og sterk i blikket kunde han ikke ha vært – for da de hadde fiksert hverandre så pass lenge at det var på nippet til å bli pinlig, smilte Rolf, – og skjønt det var et godslig smil, mente Hallem å kunne konstatere noe ondskapsfullt triumferende i det. Til å begynne med virket det bare litt irriterende på ham: det var jo vitterlig et godt og godslig smil, gutten bad om pent vær, kan vi ikke glemme det der og ha det bra.

Men efterhvert som Hallem drakk mere portvin, vokste hans irritasjon. Han holdt den nede. Men da han siden på kvelden stod på hotellværelset for å skifte på sig snippkjole – hans kone og guttene var gått sammen, de skulde i teatret – da brast demningen. Hans følelse var enkel, men uregjerlig: han var likesom avsatt! Hvordan kunde gutten uten videre gå ut fra at hans far ikke mente hvad han sa? Hvad triumferte han over?

Hallem var såret der hvor han lettest blev dypt såret: i sin autoritetsfølelse. Moren og guttene utgjorde en sammensvergelse. Han skulde bare betale. Når han sa en ting, når han reagerte som enhver ordentlig far vilde reagere på sine sønners svineliv, – da blev han ikke tatt alvorlig, det gjaldt ikke. Han skulde vise at det gjaldt. Han skulde imorgen den dag vise både henne og guttene at det var adskillig alvor i ham.

Han kom allikevel ikke til å gjøre det. Og årsaken var nettop dette Rolfs smil, som blev mere ondskapsfullt jo lenger han (bevisst og særlig ubevisst) beskjeftiget sig med det, – det bestemte aftenen for ham, han syntes han så det samme uttrykket i adskillige gamle studenterkameraters smilende ansikter; han hadde det vondt og gav til slutt det vonde fra sig. Det fikk skjebnesvangre konsekvenser.

Han var distré, men ellers i bra form da han kom på festen. Han hadde besluttet ikke å vente sig noe av den, men bare ganske enkelt komme igjennem det. Hvad skulde i grunnen gleden være ved en slik mønstring av halvgamle apekatter. I ungdommen het det kamerater og venner, – men det var jo en illusjon at den slags ting varte – om det da noensinne hadde forekommet. En smule studiefellesskap, noe ungdommelig overskudd på følelser som kunde gi ens samtaler litt glans, – det var det hele, i og for sig ganske uforpliktende. Siden holdt man så vidt rede på hverandre, konstaterte fremgang eller misère og gav sig i virkeligheten pokker i begge deler. Hvorpå man plutselig en eller et par ganger i livet blev rystet sammen til et jubileum og med megen god mat i maven og alkohol i blodet innbilte sig selv og forsikret hverandre om at vennskap det var noe, vennene glemte man ikke, dette var hygge! Og hyggelig syntes vel saktens de fleste det var – alkoholen er en stor mester.

Selv hadde han imidlertid ingen illusjoner (skjønt han husket han gledet sig sterkt så lenge han var hjemme), og pinibelt blev det alt da han stod nede i garderoben og hengte tøiet fra sig. Disse forlegentoprømte hilsener: nei, er det dig! – Javisst er det mig. – De høfligste og hyggeligste meddelte ham at han hadde ikke forandret sig stort. Men akkurat da det foregikk, kom en fyr han ikke hadde sett på mangfoldige år, advokat nu, sprek idrettsmann, brunbarket i fjeset og med et profesjonelt smil bort til gruppen han stod i – og stirret på ham. For derefter med den mest utålelige friskfyrstemme å utbryte:

Men er det dig, Hallem! Gubbevare mig vel – hvor du er blitt seende gammel ut! For lite mosjon, gutten min!

Hallem fant ikke på noe å svare, og hans avmektige irritasjon blev mangedoblet fordi han visste han så dum ut. – Han forsøkte å le litt. Men da de gikk opover trappen – Hallem gikk efter advokaten – spurte han høit:

Går du med korsett, Fritzner?

Skjønt han fikk litt latter med sig var han like utilfreds; han husket hvad han hadde følt igår ved å se sitt eget ansikt.

Han blev stående alene inne i salen og var bitter over at de fleste andre allerede så ut til å ha det så hyggelig. Var det kanskje bare ham som ikke hadde noen evne til vennskap og som derfor følte sig ribbet og fattigslig? Den som intet har, ham skal intet gis? I denne blendende lyse festsalen forekom hele hans liv ham å være smått og grått, og smilene i alle disse gamle ansikter virket som en forhånelse; kunde man se på ham hvordan det var fatt! Han husket at han alltid hadde vært genert i selskap, helt fra han var barn, var det denne mindreverdighetsfølelsen som alle skrev om nu? Det var i hvert fall sludder; han hadde den sundeste og greieste selvfølelse, han visste hvad han var, han hadde nok å leve på uten å renne grassat for å få tilfredsstillet en opspilt ærgjerrighet, han hadde nok med i all beskjedenhet og orden å være provinslæge Hallem.

Det begynte å bli fullt nu. Et par teologer, som var blitt ganske kjente prester, stod for sig selv i en krok og mønstret forsamlingen med forlegne uttrykk i ansiktene. Likte de sig ikke borte fra fåreflokken?

Det blev plutselig bevegelse i forsamlingen, folk blev ærbødige, gikk til side, stirret. Det var Røiter som kom. Han kunde ikke få en mere demonstrativ hyldest enn denne plutselige ærbødige stillhet, han var kullets store mann, derom var det ingen tvil. Var ikke han også litt forlegen? Han hilste til høire og venstre, stanset op et par ganger og sa noen ord, men så sig hele tiden nervøst omkring. Der fikk han øie på Hallem og kom øieblikkelig bort til ham.

Goddag, kjære venn. Det er dig jeg ser efter.

På grunn av Røiter blev Hallem et øieblikk gjenstand for alles opmerksomhet. Det både ergret og gledet ham. Gledet ham fordi han unektelig trengte til det, han hadde følt sig litt forkommen og krenket. Men det ergret ham fordi han, pokker ta ham, ikke skulde være den som levet i glansen av Røiters berømmeise, han var god nok i sig selv, å, denne latterlige heltedyrkelse i dette land av berømtheter. Han blev som alltid tverr og usikker overfor Røiter.

Det blev heller ikke noen lang samtale, heldigvis; Røiters ankomst blev øiensynlig opfattet som signalet til å gå til bords. Røiter fikk bare så vidt sagt at han ventet Hallem og frue og begge sønnene til frokost neste dag kl. 1. De skulde ha en lang dagen derpå, få en ordentlig grundig samtale, det kunde være på tide – og han mottok ikke noe avslag. Han sa det med et smil, men han så trett og trist ut. Så toget man inn i salen.

Ny forfengelighetskrenkelse. Hallem var dårlig plasert, syntes han i hvert fall selv. Han så nok at arrangørene på en listig måte hadde forsøkt å gjøre «alle plasser fine» ved å plasere sig selv og enkelte fornemme folk ved bordendene, men han visste jo at det opstod «døde punkter» ved alle bord, og midt i et slikt dødt punkt hadde man satt ham. Bare landeveistravere og halvveis havarerte ved siden av og bent overfor ham. Han kunde jo si sig selv at hans nærmeste naboer tenkte det samme om ham: den mislykkede, kjedelige fyren! Men hvilken trøst var det i det all den stund de andre virkelig var likegyldige folk, mens han i hvert fall ikke stod tilbake for noen her i salen? De andre fant hverandre fort, snakket over bordene og tvers over ham, frøs ham inne likefrem. Og selv satt han med et dystert uttrykk og stirret ned på bordet. Han så bare av og til fort op til hovedbordet. Naturligvis var Røiter tildelt hedersplassen. Han visste det jo på forhånd, men det gikk i ham allikevel. Var virkelig Røiter så storartet og han selv så mislykket som denne plaseringen gav uttrykk for? En stor avstand mellem dem? En gang hadde de i hvert fall betraktet hverandre som jevnbyrdige, – skjønt hvordan det var med den ting, gad han virkelig ikke tenke på nu. Men Hallem måtte altså ha misbrukt sitt liv og sine evner? Middagen skred frem, og Hallem, som ikke snakket, drakk tett.

Da Røiter reiste sig for å holde festtalen, var Hallems bitterhet blitt til den mest årvåkne skepsis; Røiter fikk være hans venn så meget han vilde, han skulde ikke la sig bedåre av floskler og festretorikk. Han vilde ikke gå i frokost imorgen. Til denne primadonnaen! Nu lot han sig hylde på ny, store klappsalver alt før han begynte å tale, forventningsfulle, spente ansikter, parate til å rope bravo selv om ingen forstod et ord.

Røiter virket fremdeles trett, skjønt han talte høit og klart. Men det var naturligvis bare beregning, – en tale skulde jo «stige».

De var kommet sammen til fest, snakket den berømte mann. En fest til minne om den ungdom som for alltid var tapt? Og som vel kanskje for mange av dem slett ikke hadde vært så strålende? Han husket i hvert fall godt adskillige studiekamerater som nettop i de årene levet et oprevet, disharmonisk liv. Det kunde ha mange årsaker. Ofte fattigdom. Ofte det at man syntes man manglet et samlingspunkt, et virkelig grunnlag, et livsinnhold. Dertil et lite samfund, som ikke bød på allsidige, åndelige stimulanser, hvor livet var trangt og gjennemsiktig, gleden ofte forsert, hele den unge livsutfoldelse ofte krampaktig brutal og ond.

Skal det være til mig? tenkte Hallem. Han husket godt at Røiter av og til i gamle dager hadde bebreidet ham for ondskapsfullhet og brutalitet. Han så ikke op, han hadde inntrykk av at forsamlingen stirret på ham.

Eller en fest fordi vi er blitt såpass gamle og har klart oss såpass bra så langt på vei? Å bli gammel betraktet han i og for sig ikke som noen ulykke, men det var i hvert fall for ham ofte en trist erkjennelse hvor lite han tross god vilje hadde fått gjort, fremfor alt hvor lite det hadde fruktet.

Overbærende og begeistrede protester, opgitte uttrykk og blikk: hvad skulde da de si? Dette blir uutholdelig, tenkte Hallem, står han her og fisker efter beundring, efter protester mot en så loddrett falsk, i virkeligheten selvgod beskjedenhet.

Nu falt et jernteppe for Hallem.

Han drakk av forskjellige glass; han hadde alt fått et fajanseblått blikk, som hadde vondt for å se; han reparerte på det ved å sette fryktelige rynker når han så ut over bordet. Hans nokså tykke ansikt hadde tapt kontrollen over sine bevegelser, han gjorde underlige grimaser og så ut som om han mumlet sinte ting. Han følte godt at folk irritert la merke til ham, og eftersom han av alle krefter anstrengte sig for å følge med, blev han forstyrret av den opmerksomhet han vakte, den virket på ham som larm, og uten at han visste av det hadde han ut i den lydløst lyttende forsamling slynget et: Hyss!

Med dette hyss opnådde han virkelig å skape et øieblikks uro. Helt oppe i den andre enden av salen snudde folk sig på stolene og sendte ham blikk som samtidig uttrykte vill forundring og drepende forbitrelse, det blev en svak mumlen, han hørte tydelig at noen like i nærheten av ham sa: han er full, – og det blev svart: det er skandaløst. Han merket også at Røiter gjorde en pause, nu stod han vel og så på ham, – Hallem visste presis med hvilke følelser! Alt sammen virket lammende på ham, han tenkte bare en eneste tanke: lat som ingenting. Han la likesom all sin tyngde i det å sitte på stolen, stirret fanatisk og med morskt sammentrukkede øiebryn ned på sin tallerken, med begge hendene holdt han fast i bordet. Han hadde ikke anelse om hvor lang tid det vilde ta før man hadde glemt ham, best å vente lenge og holde sig sløv.

Da han omsider så op, var alle ansikter på ny vendt mot Røiter. Han så det i en slags tåke og blev lykkelig som om han hadde undsluppet en stor fare, var våknet av en ond drøm. Han forsøkte å lytte igjen.

Men han forstod ikke lenger hvad Røiter sa. Han opfattet bare noe om internasjonalisme, om retten og sannheten. Høittravende sludder, mumlet han, fraser, – og henledet på ny opmerksomheten på sig. Da han opdaget det, besluttet han sig til ikke å høre mere. Men ulykkeligvis fikk han nu et noenlunde edru og opmerksomt øieblikk, han kunde ikke undgå å høre at Røiter snakket om det moderne ord man nu støtte på overalt: mindreverdighetsfølelse. Mistanke og angst var dens frukter, – en mistanke og angst som forgiftet vennskap mellem mennesker, samarbeide mellem nasjoner og truet med å gjøre alt kulturarbeide nytteløst.

Nu var Hallem sikker i sin sak: det med mindreverdigheten, – det var til ham. Han var ganske sikker, – for han så plutselig Rolfs smil for sig, dette tilsynelatende elskverdige, men i virkeligheten ondskapsfulle smil som ikke betydde noe annet enn at Rolf stemplet ham som mindreverdig og avsatte ham. Hans egen sønn! Og snøffelgutten var alliert med Røiter, vanket jo der, hadde naturligvis lært sig sin overlegenhet der. Slik som Røiter hadde snakket om begge guttene! Det var naturligvis smigrende, men Hallem gjennemskuet det, han skulde fa’n ta ham ikke la sig spille på nesen hverken av professorer eller jyplinger, han skulde mindreverdige dem, han skulde vise dem han ikke var redd.

Han utfoldet nu en livlig ansiktsmimikk og vakte opmerksomhet langt opover bordene; men han brydde sig ikke om det, han tømte det han hadde i glassene, og plutselig (Røiter var kommet til slutten i sin tale) skjøv han langsomt stolen fra bordet med en infernalsk skrapelyd, reiste sig, holdt på å miste balansen, men reddet sig ved et kraftig tak i bordet, hvorved han veltet tre glass. Så lo han plutselig høit og truende og vaklet nedover mellem bordrekkene, stadig leende.

Det var dødsstille i hele salen, folk visste ikke hvad de skulde si eller gjøre, alle forstod på Røiters likbleke, lammede ansikt at noe uhørt foregikk. Da Hallem var ute, sluttet Røiter sin tale med et par hviskende setninger, skålte og satte sig. Det gikk et kvarter, langt som et ondt år, før det på ny var almindelig selskapssurr i salen, men skandalen var uoprettelig.

Hallem hadde ingen anelse om hvordan han kom hjem til hotellet. Han var i en slags transe. Hans kone var ikke kommet. Han la sig fullt påklædd og sovnet straks. Da han våknet i fem-tiden om morgenen, vilde han begå selvmord. Hans kone måtte bokstavelig talt slåss med ham, – og omsider fikk hun ham til ro. Det vil si: han falt i krampegråt og lot henne stelle med sig som hun vilde. Hun fikk skiftet klær på ham. Derpå pakket hun. Så låste hun ham inne, gikk ned og betalte regningen, fortalte at hennes mann var blitt syk og bestilte en bil. Hun skrev også brev både til Røiter og sønnene.

Klokken halv syv bilte de så hjem. En gang i bilen stjal han sig til å se på henne, men hennes uttrykk var lukket, ikke til å tyde. Det skremte ham, men han orket ikke tenke; han satt likesom vettskremt stille. Han visste at turen tok fire timer, en evig tid, det gjaldt bare å sitte aldeles stille.