Ronald Fangen

Erik

Roman

Gyldendal

TIL MIN HUSTRU

I

I

Advokat Fretten begynte for alvor å gå den unge overrettssakfører Erik Hamre på nervene. Og Erik var i grunnen ikke i stand til å forklare sig hvad det kom av. Det var ikke en enkelt ting eller et par særlige ting, det var kommet efterhvert – og han hadde skjøvet det bort, inntil det nu var blitt vanskelig å mestre. Hvis det var Frettens skyld – hvorfor hadde så ikke Erik reagert for lenge siden? Han hadde nu arbeidet i Frettens firma i fem år og intet hatt å klage over. Tvertimot – det hadde gått firmaet godt, og Erik hadde fått sin rikelige andel av dets økende velstand og innflytelse. – Det var kanskje ingen ung praktiserende jurist i byen som hadde så meget å gjøre, som var slik «oppe i det» som Erik, og det var ikke til å drøfte engang at Fretten hadde megen fortjeneste av det, – selv om Erik nok var dyktig, likefrem usedvanlig dyktig og energisk. Men irritasjonen var dyptgående – for det irriterte Erik voldsomt at han på denne måten var i takknemlighetsgjeld til Fretten.

Erik satt på sitt kontor, et riktig fint og solid kontor nede i Kirkegaten, mahognibord og skinnstoler og et lite utsøkt teppe på gulvet, briljant orden på bordet, solide bind i hyllen, – og han hadde nettop sett Fretten gå gjennem forværelset inn på sitt kontor, selvsagt det flotteste: et stort, luksuriøst utstyrt hjørnekontor med digert forhandlingsværelse på den annen side, hvortil der var egen inngang og hvor det ofte blev holdt direksjonsmøter, gründermøter, alle slags møter, nesten alltid meget langvarige og ofte meget heftige. Det at Erik så Fretten gå gjennem forkontoret virket denne morgen slik på ham at han med lynets fart fór bort og lukket sin dør med et smell.

Og dette smellet gikk ned i hans egen bevissthet, – hvad i all verden går det av dig, tenkte han mens han gikk tilbake til sitt bord. Han satte sig, hadde følelsen av å ha gjort noe galt, – og han begynte derfor straks å forsvare sig selv. Det går ikke an å se ut som Fretten, tenkte han. Nei, det går ikke an å være så glatt og elegant, – begynn nederst: den blankpussethet på skoene, slikt press i buksene, den pelsen som ikke gjør ham det ringeste tykk – han er jo også slank som en tyveårig skiløper – det hypermoderne, knyttede sløifeslipset, den likefrem ungdommelig seilende hatten, – og så det alltid forbindtlige, litt reserverte, men så friske, så tidsmessige glattbarberte fjeset, – hvor bare øinene, de forrederiske øinene er kolde som stål og hårde som flint og ubarmhjertig speidende som en ørns. Og altså: en nesten 50 år gammel mann. Med kone og 2 nesten voksne sønner. Nei, det går ikke an.

Men det var jo vanskeligere og verre enn som så. Fretten begynte å kreve for meget av ham, lot ham for tydelig forstå at han hadde temmelig ubegrensede forpliktelser overfor firmaet, det vil si overfor Fretten selv. Og allikevel – han gjorde det jo ikke tydelig, han gikk bare ut fra som en selvfølge at Erik skulde klare alle mulige gamle forretninger og klienter som han selv ikke gad eller hadde tid til å beskjeftige sig med nu da han var kommet op i storfinansen og utfoldet sig ophøiet imperialistisk. Han behandlet Erik som en slags fullmektig, enda de alt for to år siden var blitt enige om at de skulde arbeide hver for sig, hver med sitt. Men på den annen side hadde jo Erik sitt selvstendige klientell? Og i Herrens navn, hvorfor hadde ikke Erik reagert på alt dette før, det var jo faktisk ikke skjedd noe i det siste …

Det var i midten av januar, en tidlig, mørk, sur morgen at Erik satt og maste med disse irritasjonene i stedet for å ta fatt på sitt arbeid. Han hadde vært oppe på landet hos sin far distriktslægen i julen, og derfra kom han nedtrykt eller rettere sagt misfornøiet tilbake. Hvorfor det? Han hadde i grunnen ikke tenkt på det heller, – når pokker får man tid til å tenke i alt dette ståket, mumlet han. Og resolutt, som om han hadde fattet en beslutning, gikk han bort, åpnet døren til forkontoret og gav høirøstet beskjed om at han var optatt med uopsettelig arbeid utover formiddagen og ikke til stede for noen, ikke noen. Og den overelskverdige, usigelig heslige frk. Jensen, som alt var i ferd med sin første mellemmat, erklærte med sitt blideste løstannsmil at hun nok skulde beskytte hr. Hamres dør.

Derefter satte han sig på ny i skrivebordstolen, uhyre lettet. Han så utover sitt bord, han visste hvad den og den mappe inneholdt av saker, han visste nøiaktig hvad det var for ting som lå ute i arkivet også, kjente og kunde for så vidt til punkt og prikke kartlegge alt det han var beskjeftiget med i sitt arbeide. Hvor det kjedet ham! Hvor kjedelig det var! Men på ny: hvorfor det? Det hadde jo moret ham til stadighet, uavbrutt i mange år.

Men han var ikke kommet så langt ennu. Hvorfor hadde han vært misfornøiet hjemme i julen? Ja, det var jo oplagt at noen hygge som i gamle dager hadde det ikke vært. Det var likesom det at foreldrene ikke var fornøiet med ham. Han var ikke gromgutten, ikke den flinke, beundringsverdige som hang i, hadde store ansvarsfulle forretninger og gjorde det godt. Slett ikke. Søsteren var ute og reiste, kanskje kom det av det? Men desto mere glade skulde jo foreldrene være over å få ham hjem. De hadde imidlertid ikke gjort noe stas av ham. Nå, de er gamle, tenkte han, de kan ikke være opspilt henrykte hver gang jeg kommer op en tur. Faren lå dessuten alvorlig syk. Han hadde vel ikke langt igjen nu, – han hadde jo holdt meget lenger ut enn han selv hadde ventet; alt for mange år siden hadde han sagt at han ventet å dø praktisk talt når som helst.

Det var det. Så lite, så enkelt. Og allikevel hadde han vært ute av humør siden. Var det for øvrig noe rart i det, – dette grisete, unormale vinterværet, vått og rått og mørkt dag efter dag. Var han kanskje overarbeidet, simpelthen trett av overanstrengelse? Tøv, – han, en 29 års mann, i grunnen kjempesterk, til og med fri for alt som heter næringssorger? –

Han blev sittende en stund sløv og utslukket i tanken. Automatisk begynte han å åpne brevene og lese dem med halv opmerksomhet. Det var ikke noe særlig. Så tok han den nærmeste mappe med dokumentene, ja, det var dette årsregnskapet fra den lille trevarefabrikken oppe på Eidsvoll. Det var en av hans studiekamerater som hadde startet den, Erik var juridisk konsulent og hadde dessuten tatt en del aktier. Det var jo ikke det aller flotteste årsregnskap, kunde ikke måle sig med det meste annet i slike florisante tider, men det var bra, uten juks, solide 7 prosent. Kapitalen hadde imidlertid vært for liten, så den skulde utvides, både ved aktietegning og ved å søke en større kassekreditt enn den de hadde – 40 000 kroner. Den hadde de for øvrig i «Frettens bank», – «Industri og Handelsbanken» som blev startet for to år siden og hvor Fretten hadde hatt med hele starten å gjøre. Han var pott og panne der fremdeles og kunde sikkert ha vært i direksjonen, men det vilde han ikke, han foretrakk å være fri juridisk konsulent. Det hadde han nok sin mening med, tenkte Erik. Det var i hvert fall et faktum at han var i direksjonsmøte i banken praktisk talt annen hver dag og hadde kolossal innflytelse. Erik kunde se det, – alle de bankforbindelser som søkte ham her på kontoret til stadighet, – ham først og fremst – som om han var bankchefen selv. Det var efter bankens oprettelse at Fretten for alvor kom sig i været og blev en av hovedstadens store menn. Det var i hans ytre også, var kommet nu i de siste årene, denne ubeskrivelige air av stor finansmann, – den strenge, klare representant for strenge, høitidelige makter, selve pengemakten, kamouflert som dandy.

Denne affæren med trevarefabrikken måtte han se å få ekspedert – og det litt fort skulde det hele være klart så de kunde holde generalforsamling i begynnelsen av februar. Han fikk altså begynne å arbeide.

Da ringte hustelefonen. Erik tok den irritert.

Det var Fretten.

Å, undskyld, sa han med sin elskverdigste stemme (og den falskeste og den farligste, tenkte Erik) – Jeg hører De har meget å gjøre, og selv går jeg ned i banken nu. Men har De litt tid til overs i to-tiden, så vilde jeg gjerne fått en liten konferanse.

All right, sa Erik og la telefonen bort.

Fint er det blitt her, tenkte han, vi avtaler konferanser og ringer i hustelefoner. – Hvor det var anderledes i den første tiden. De bodde jo slett ikke så flott heller den gang, skjønt Fretten hadde en bra forretning, – det var borte på Stortorvet et sted de holdt til – i en nokså forfallen gård. Fretten var jo i det hele tatt ikke betraktet som noe svært fint papir da, men at han var en sharper var alle enige om – og folk voktet sig vel for å legge sig ut med ham. Og Eriks kamerater var åpenlyst misunnelige da han blev ansatt som fullmektig hos Fretten efter det ene året i Akers forhørsrett. Ja, i det hele tatt: det var gått bra, tenkte han trett, – og var på ny sløv en stund.

Tok sig så plutselig sammen og begynte utålmodig å beskjeftige sig med Fretten igjen. Hvad var det i veien? Det er kanskje slett ikke ham det er noe i veien med; han er vel i grunnen som før. Så er det altså mig?

Det var i hvert fall sikkert at Erik ikke likte sitt arbeide og absolutt ikke likte forretningen. Det var bare så ufattelig at han skulde finne ut av det nu; ingenting var jo hendt. Og Erik hadde arbeidet og arbeidet med henrykkelse fra det året da hans venn Nils Bang døde, tok livet av sig; det var så meget rart der som han aldri siden tenkte på, ikke vilde tenke på, som han vilde bort fra; derfor arbeidet han også som en hest. Det var en trist historie med Nils Bang. Han hadde vært hans beste venn fra guttedagene av, en fin og intelligent gutt, men han blev mere og mere vek og holdningsløs, kom op i kunstnerkretser og rangel, vilde visst bli dikter, stakkar, men var for slapp til å bli noe som helst. Men mest hadde det irritert Erik at han opførte sig nokså dårlig mot en ung pike, Astrid, som nu engang elsket gutten, en briljant og søt pike forresten, som sannelig Erik selv hadde vært litt forelsket i. Hennes far var maler, virkelig stor kunstner, og de hadde visst bodd i Paris denne tiden, hele familien. Det var så lenge siden alt det der, at han ikke husket det ordentlig engang, – ja, det var usigelig fjernt. Men han måtte jo engang ha følt det som om han hadde brent sig på det. Det var farlige ting som han måtte redde sig fra. Han hadde sett på Nils Bang hvor galt det kunde gå når man slik holdningsløst slentret sig gjennem tilværelsen. Det var visst i Bangs begravelse der oppe på Vestre Gravlund – det var en fæl dag, men han husket heldigvis nesten ingenting av den – at han hadde bestemt sig for bare å arbeide, på spreng. – Det var hans venn teologen Thorolf Holm som efter å ha snakket en masse sludder og vås hadde spurt hvad han, Erik, nu skulde ta fatt på. Og da hadde han svart: Jeg skal arbeide! Jeg skal ta eksamen på et år fra idag. Det var jo ikke et lite løfte, – men han hadde holdt det! Han tok sin eksamen året efterpå med et usedvanlig pent laud. Arbeidet var i det hele tatt en mirakelkur for ham. Han opdaget at juss var morsomt. Og denne glede ved å arbeide hadde han jo hatt uavbrutt siden. Det var naturligvis en stor opmuntring å få de 15 000 kronene som faren hadde lovet ham så snart han blev kandidat. Han hadde i grunnen ikke trodd noe større på det, men jamen fikk han dem. Og ikke før var han nede i byen igjen så fikk han et ledig vikariat i Akers forhørsrett – for et år. Det var en fin tid, i hvert fall stod det slik for ham nu at han dengang ikke savnet noenting, var tilfreds stadig. Hvordan var det? Han hadde leiet sig to hyggelige værelser i et lite trehus nede ved Skillebekk og hadde utsikt over Bygdøybukten. Han kjøpte sig møbler og nye klær – og snippkjole. Det hadde han aldri eid, – hvad skal jeg med det jåleriet, hadde han sagt til sin far som engang tilbød ham plagget. Og han fikk sig tennisutstyr og spilte to ganger om uken sammen med en studiekamerat og samtidig kandidat som het Harald Breck. Faren var rik grosserer og hadde villa der like i nærheten med alle slags mondene herligheter, også tennisbane. Breck var en hyggelig kar, men han var ute av landet nu, han hadde utvalgt sig den diplomatiske løpebane, hadde jo penger nok, – for øieblikket var han visst ved legasjonen i Berlin. Han ranglet en del sammen med Breck – og gjennem ham fikk han sin første venninne som het Else og som rett og slett var kontordame hos pappa grossereren. Hun var forresten søt, – i den første tiden hadde han nesten trodd han var forelsket, – det var jo likefrem hans første erotiske oplevelse. Men det blev fort en grei og klar ting, herregud, han brydde sig ikke om piken utenom sin lyst, – og hennes små forsøk på å etablere en fastere forbindelse hadde han da klart å avvise vennlig og effektivt. Han kom til å tenke på sin nuværende forbindelse, Edith, – henne var det kanskje verre med, men hun skulde være adskillig mere genial enn hun var for å få ham inn i noe ekteskap. Det var i hvert fall sikkert. Hun nevnte forresten aldri noe slikt.

Hvad han fikk tid til dengang! Han leste en del også, han gikk og lurte i bokhandlene og fikk fatt på forskjellige ting han hadde ønsket sig, han hadde lyst til å lese litt filosofi i små porsjoner, Schopenhauer, Nietzsche, Carlyle, navn han stadig hadde støtt på. Og fransk hadde han lest to ganger om uken i to år; han var virkelig blitt ganske flink. Det var jo ikke så dumt å ta med. Men filosofene hadde skuffet ham. – Han var kanskje for meget realist, brydde sig ikke om pasjonert tenkning, han tilegnet sig det hele slik som han under studiene hadde tilegnet sig juss: dette er altså tankegangen, her er distinksjonene, men han reagerte ikke personlig på noe av det. – Jo naturligvis, han blev svakt beveget av profettonen hos Nietzsche, en smule nedstemt av pessimismen hos Schopenhauer og en slags andakt skapte jo en så patetisk mann som Carlyle, – men i grunnen var det nærmest kuriøst alt sammen, det angikk ikke ham, han kunde ryste det av sig på et minutt. Efterhvert var forresten alle behov for lesning forsvunnet, – han leste aldri annet enn det han var nødt til for å følge med som jurist. Hvad skulde man si om det, – snevert utvilsomt, – det hadde jo vært en tid da det var ham en nødvendighet å leve et allsidig intellektuelt liv, – men når han ikke hadde tid, – og når det faktisk forstyrret ham. Det var jo for øvrig et almindelig fenomen, det var bare pur ungdom og kvinner med god tid som fulgte med i det såkalte litterære liv.

Dette var imidlertid en besynderlig anvendelse av arbeidstiden. Det var vel i det hele tatt første gang på mange år at han var offer for slike distraksjoner. Det foresvevet ham at han alt da han holdt på å studere, det året da han arbeidet som verst på spreng, – at han alt da med en følelse som om han gjorde en stor opdagelse, plutselig hadde funnet ut at hvad det gjaldt for en voksen mann som vilde utrette noe, – det var å fungere godt og hensiktsmessig, d. v. s.: holde distraksjoner borte, ubarmhjertig luke op og kutte vekk forstyrrende interesser. For det første var det nødvendig. Og for det annet vilde man vinne i konsentrasjon og virkelig innsikt det man eventuelt måtte tape ved allsidighet og almindelig, utvannet forståelse og hvad det het. Det gjaldt å fungere.

Da han var kommet så langt i sine funderinger konstaterte han at hans irritasjoner overfor Fretten var uhensiktsmessige, de arbeidet jo allikevel i det samme firma: Advokat Fretten og o.r.sakfører Hamre.

Så begynte han å fungere. Alt i halvtotiden hadde han gjennemgått hele materialet i forbindelse med trevarefabrikken og diktert innstillingen til generalforsamlingen. Derefter dikterte han brever til Fretten kom klokken to.

Presis to gikk han inn til ham.

Straks han så ham der ved bordet kom hele antipatien tilbake, han måtte ta sig voldsomt sammen for å bevare sin høflighet, det kjentes som en fysisk pine, – hvad gikk det av ham.

Fretten så heldigvis ikke på ham straks, han satt å leste i noen dokumenter. Og Erik var så noenlunde i form igjen da Fretten så op og smilende pekte på skinnstolen til venstre for skrivebordet.

Sitt ned litt da, Hamre, sa han. Jeg skal være så fort som mulig.

Han snakket helt dialektfritt, det var lett å høre at han ikke var fra Oslo eller i det hele tatt fra Østlandet, men ellers var det vanskelig å bestemme hvor han kom fra og eftersom han nesten aldri snakket om sig selv hadde det tatt Erik adskillig tid å lure ut at han var borte fra Romsdalen et sted. Hvor han hadde måttet streve for å få slepet bort all dialektfarve! Og hvor han hadde måttet slite for å få bort et hvert preg av at han var fattig bondegutt. – Bevares, ingen skulde kunne se på ham at han ikke var født og båret til penger og ansvar, – typisk tredjegenerasjon. – Eller rettere sagt: den ideelle internasjonale finanstype, likesom født på et kontor, opdratt i en bank og konfirmert på en børs. Det var for Erik noe uhyggelig imponerende i det. – Hvor Fretten hadde måttet hugge og sage og file på sig selv! – Hvad gjemte han av temperament og hensikter bak dette fabelbeherskede vesen! Krefter var det i ham, – han behersket praktisk talt alle med denne dialektløse, klare stemmen, sitt ganske uforbindtlige smil og et rapt blink i blikket, – så rapt at det nesten ikke fikk tid til å bli farlig. Men det rammet! – Det er kanskje det som irriterer mig, tenkte Erik fort, at han ikke har noe preg av sin oprinnelse, han er ikke menneske. Og nettop det hadde han allikevel beundret så voldsomt før. – Fretten var helt igjennem hensiktsmessig!

Ja, ja, sa Fretten, det er ikke greit.

Så han er der, tenkte Erik, da er det viktige ting, – når han likesom forsøker å snakke koselig.

Det blir snart for meget for mig. – Kan De huske da De var ny her hos mig, 1914, da krigen begynte? Da var det sannelig stille her. Panikk, panikk. Men vi fikk da rett, jeg som sikkert mente at det bare var en bitte – liten stans og De som satte Deres lille kapital i firmaet så vi kom over knipetaket. Jeg har aldri sett mere varighet i penger enn i de 15 000 kontantene.

Det var en snurrig tid, sa Erik, aldeles desorientert, men en smule smigret.

Jeg har lyst til å si en ting om mig selv, fortsatte Fretten. Jeg er en selfmade mann og har i hele mitt liv vært vant til å stri alene. Elskverdighet og hjelp har jeg ikke bedt om. Destomere inntrykk gjorde det dengang på mig at De viste mig en så ubetinget tillit.

Dette begynte Erik å finne direkte pinlig. Han forstod ingenting, de pengene hadde han jo fått igjen med renter og rentesrente, – det var i grunnen på dem han nu var velstående. Og så dette tonefall, – som om det var en tale han holdt, – midt på blanke formiddagen.

Nå, den tilliten er jo ikke noe å snakke om, sa han for å si noe. Den har jeg aldri hatt grunn til å angre på. –

De mener, sa Fretten, ganske ubestemmelig i uttrykket, at det der for såvidt kunde betraktes som op og avgjort? – Han smilte i det samme.

Op- og avgjort, sa Erik, jeg forstår ikke riktig hvad De mener. Vi samarbeider jo stadig.

Nja, – jeg mener, – det betyr vel noe når De sier De ikke har hatt grunn til å angre på det?

Nei, visst ikke. Pengene har jeg jo forlengst fått igjen, og dessuten har jeg tjent bra.

Javel, javel, sa Fretten. De er jo well off. Det er en behagelig fornemmelse, ikke sant? Den hadde jeg ikke i Deres alder, dessverre. Jeg var bare såvidt kommet i gang da. (Det siste tankefullt, erindrende, men så plutselig). Så De er tilfreds da?

Erik instinktivt på vakt:

Bevares. Jeg har vel heller ikke sagt noe annet?

Nei da, nei da. Men jeg tenker på at De har adskillig bry med mine gamle ting, det vokser mig så rent over hodet det jeg nu er oppe i.

Nu lyver jeg, tenkte Erik og sa:

Det klarer sig. Jeg er ung og har krefter nok å ta av.

Fretten sa, – var det noe spydig også i tonefallet?

Nei, jeg har aldri tenkt på sviktende sundhet i forbindelse med Dem. Men så ung som De er, har De jo fått adskillig arbeide, en meget stor tillit, meget stor, jeg hører Dem alltid bare vel omtale. Ja, De vil nok nå langt.

Erik blev mere og mere desorientert og forstemt, han følte sig fullstendig stupid, – hvad er det mannen vil? Og han hadde da av lang erfaring lært sig til å gripe Frettens hensikter på et nokså tidlig stadium.

Jeg hører ikke til dem som gir uttrykk for sine følelser, fortsatte Fretten, men det vilde være mig kjært å vite at De har forstått at jeg har villet Dem vel.

Skal jeg svare på dette? spurte Erik forferdet sig selv, – men så forstod han plutselig noe: Fretten appellerte jo til hans takknemlighet, han vilde få Erik til å si noe som var bindende, forpliktende, – eller kanskje han bare vilde orientere sig. Og hvorfor vilde han det? Han svarte, – og han hadde litt av Frettens tonefall:

Jeg ligger heller ikke for det sentimentale, men jeg vil gjerne si at jeg har satt pris på å arbeide her og håper at tilfredsheten er gjensidig.

Var ikke plutselig blinket der i Frettens øine, hadde han uforvarende rammet ham på et ømt punkt? Men han var i hvert fall øieblikkelig den samme.

I høi grad. I høi grad. Som et uttrykk for min tilfredshet og for å øke Deres hadde jeg tenkt å foreslå Dem at De utenom Deres salærer for Deres befatning med mine gamle saker og klienter får en fast, nærmere ansatt godtgjørelse for dette Deres arbeide. Ikke fordi jeg mener De trenger det. Men fordi rett skal være rett, De har et billig krav på det, særlig eftersom dette arbeide snarere vil øke enn minske i fremtiden. La oss si f. eks. en 6 000 kroner årlig.

Men nu var Erik klar:

Takk skal De ha for Deres elskverdighet. Men det vil jo altså si, at jeg var fast gasjert, med andre ord ufri, det har jeg ikke lyst på. De vet jo også, advokat Fretten, at De for en mindre gasje kan få en ung, dyktig jurist, som kan stelle i hvert fall med de mere kurante saker på en helt ut tilfredsstillende måte. Og det øvrige tar jeg mig gjerne av på samme salærbasis som før.

Men nye folk i firmaet – det bryr jeg mig ikke om.

Jeg må få lov til å minne om at da jeg ikke vilde ha mere med inkassoavdelingen å gjøre og da De visstnok også mente at det ikke var helt forenlig med et førsteklasses advokatfirma å drive inkasso, – så fant De jo en ny mann som driver denne Deres gamle forretning i sitt eget navn. Og jeg har ikke hørt Dem klage over ham.

Så hadde han sagt det! Han forstod ikke hvor han tok det fra, han hadde faktisk ikke tenkt på det der i lange tider, – det var vel med vilje han glemte at det var et anneks til firmaet her i samme etasje som drev Frettens inkasso like eksemplarisk effektivt og koldblodig som i Frettens egen inkassotid. Han hadde stelt med det selv, – det hørte til funksjonen, det gjaldt å fungere, – og hadde han følt ubehag ved å gjøre det så hadde han i hvert fall vært flink til å holde det borte fra bevisstheten. Inntil han en dag ikke kunde klare, ikke på noen måte klarte å gi beskjed om en tvangsauksjon. – Den nød og fortvilelse som da satt i hans stol i en syk lærers skikkelse, – den hindret ham i å fungere. Og han sa fra til Fretten. Men siden hadde han ikke nevnt det. Så hvad nu?

Fretten hadde rettet sig i stolen og sa med sitt aller fjerneste smil, – som om han aldri hadde hørt noe mere barnslig og uantagelig, – slik smilte han sikkert når folk kom med andragender som han oplagt måtte avslå:

Hvad De der sier er bare delvis riktig. Det er jo sant at De ikke ønsket å ha mere med inkassoavdelingen å gjøre, men det er bort i natten at jeg skulde ha funnet en slik avdeling uforenlig med mitt eller noe advokatfirmas verdighet og anseelse. Mitt synspunkt er: folk kan la være å kjøpe, men har de kjøpt skal de betale. Enkelt nok. Det samme gjelder lån. Det er en forutsetning for all kreditt og for all tillit. Undskyld at jeg sier en ting som kan høres personlig fornærmende ut, – men det pleier bare å være folk som av en eller annen grunn ikke kan betale og stå for sine ansvar som har fordom mot inkasso. Ja, undskyld, jeg vet best at dette ikke gjelder Dem. Nu, angående det at avdelingen drives i et annet navn kommer det bare av at vedkommende, Bostad altså, kjøpte den av mig mot noe kontant og fortsatt andel av provisjonen.

Enkelt nok, ja! Adskillig for enkelt, – det var jo for pokker ikke den eneste ting Fretten hadde foretatt sig i disse årene for å fiffe op sig selv og firmaet. Men hvad skulde Erik si. Det falt ham inn nu at det jo måtte være mange andre ting i Frettens forretninger og forbindelser som han i grunnen ikke hadde noen anelse om. En forferdelig tanke: hvor hadde Fretten sin fenomenale personalkunnskap fra! Det hadde ofte imponert ham og forferdet ham hvad Fretten visste om folk. Om alle folk. Og alle ting! – Han så på ham igjen og hans ubehag ved ham var større enn noensinne, – og tydeligere: den mannen er ikke sann, han er bare en form, en fasade, en kalket grav!

Slik forholder det sig med det, fortsatte Fretten. Ta mig det ikke ilde op, jeg syntes bare jeg måtte korrigere dette De sa eftersom det beror på en misforståelse. Men det er verre at De ikke vil motta mitt tilbud.

Hvorfor det, spurte Erik, det går jo som før.

Fordi jeg så med bedre samvittighet kunde legge beslag på Deres tid til mine ting. Jeg sier det som det er: Vår fullmektig er jo en flink fyr, men de av mine gamle klienter som jeg ikke selv kan ta mig av lenger, – fordi tingene er vokset mig slik over hodet, de har i hvert fall krav på, synes de da, å få assistanse av – så å si – firmaets annen ansvarlige mann. Det er jo for såvidt rimelig, ikke sant? Og jeg skal si Dem, Hamre, jeg vil gjerne bevare kontinuiteten i firmaets utvikling. Jeg har en klokkerkjærlighet for mine gamle «kunder»; jeg har hjulpet dem, men sannelig har også de hjulpet mig.

Rørende!

Og det var det: her kommer en gammel klient som heter Bart, en 50-års mann. Han har noen ting han trenger hjelp til. Vil De være så snild å snakke med ham?

Naturligvis, sa Erik.

Fretten reiste sig; han var tydelig i bedre humør.

Det er utmerket. Han er det man kaller en original, Bart. Han har nesten forhistoriske rettferdighetsbegreper. Opblandet med litt hevnfølelse forresten. Nesten saga.

Erik sa ingenting; han var gått bort mot døren.

Men Fretten spankulerte formelig rundt i kontoret, – han virket snakkesalig, skjønt Erik ikke et øieblikk trodde på det: der var alltid hensikter i Frettens snakk.

Det er meget rart å se nu for tiden, snakket han. De tror ikke hvad folk kommer løpende med til bankene om dagen og skal ha penger på. De utroligste projekter. Ennu mere utrolig er det jo forresten at mange av dem får penger også. Og skibsredere blir de pussigste folk. Unge sprader, pappa- og mamasønner som aldri har satt sine ben på et dekk. Det er en nettop nu som ser ut til å drukne. Hvis man ikke gir ham et redningsbelte.

Fretten så på Erik med det samme. Hvad var nu det?

Men for øvrig er det min erfaring, Hamre, at en jurist, en finans- og forretningsmann, han skal og må fungere. (Erik skvatt, hvor hadde han det fra?) De har forresten brukt det ordet selv engang.

Han gjorde en liten pause, så sa han:

Er det forresten ikke latterlig når almindelige folk kommer med sine almindelige mål på en stor forretningsmann, som er røket. Men derfor gjelder det også ikke å ryke, – for enhver pris: ovenpå. Den som ryker er fortapt. – Men jeg forstyrrer Dem! Det var hyggelig å få en prat.

Og med et plutselig, samtidig distré og konsentrert uttrykk, viste Fretten Erik ut og avsluttet audiensen.

Han var tydelig tilfreds, tenkte Erik inne hos sig selv, han følte sig oplagt som seierherre. Og hvad er det jeg på min side maser med. Intet er skjedd. Det er vel ikke anderledes her enn i ethvert advokatfirma. Det hendte jo riktignok i den første tiden han var hos Fretten at unge kolleger kom og spurte, slik smilende nysgjerrig, om det ikke var litt lurvete forretninger han drev med, Fretten. Men det var lenge siden nu, – og Fretten fikk jo bevislig alle tillitshverv og nød all aktelse.

Og nu hadde Fretten selv forsøkt å ta brodden av den irritasjon som Erik hadde gått med idag: at Fretten behandlet ham som en fullmektig og forsøkte å utnytte hans takknemlighet. Men han var glad han hadde sagt nei til gasjetilbudet.

Dermed besluttet han sig for å ta det hele med ro og fungere videre.