Johan Borgen

Jenny og påfuglen

En romantisk fortelling

Gyldendal

FØRSTE DEL

1

Klara

Klara kom gående langsmed rugakeren, på den stien sommergjestene hadde tråkket. Det var ikke riktig lov å gå der, men likevel lovligere enn om man gikk midt i akeren. Bonden som eide området på denne siden av gjerdet, dukket jevnlig opp og fastslo at det egentlig var forbudt idetheletatt og han hadde krav på erstatning.

Klara gikk med senket hode der hun kom oppover mot husene. Det var for ikke å bli oppdaget. De fleste mennesker blir som små barn eller strutser når de ferdes i åpent lende med dårlig samvittighet.

Langsmed stien gikk en grøft, og på den andre siden av den et gjerde. Innenfor der tilhørte det tre forskjellige grunneiere fra byen som hadde kjøpt terrenget i dyre domme og beplantet skogkanten og knausene utenfor med dekorative skilter, hvorav det fremgikk at ingen hadde lov å ferdes der. Etter alt å dømme virket de uhyggelige skiltene skremmende på eierne selv, for det var ingen som hadde sett dem der, hverken denne sommeren eller forrige. Det ble sagt at de var i utlandet.

Klara hadde grunn til å ha slett samvittighet. Da hun kom nær nok, kunne jeg se fra vinduet at hun i den ene hånden bar strå med liflig-røde markjordbær; og det tydet på at hun foruten å ferdes på denne siden av gjerdet, hvilket altså egentlig var forbudt, også hadde vært over på den andre siden. For det var der jordbærene vokste. De stod så tett at på varme dager med drivende vær lå det et teppe av duft over på denne siden og man kunne se marken rødme. Den slags planter er merkelig lojale, for mens de spredte seg med fabelaktig energi langs gjerdet og helt innimellom trærne på den andre siden, var det aldri så meget som en liten jordbærplante som våget seg over på vår side. Skjønt gud bevare min munn når jeg sier «vår», la oss fortsatt si denne siden.

Ettermiddagssolen fikk Klaras hår til å lue som ild om hodet på henne. Det bruste og glødet i solskinnet og var helt tørt. Det beviste at Klara måtte ha solt seg grundig på berget nede ved sjøen etter badet, for hun hadde ingen badelue i hånden, og Klara stupte alltid uti, uten å kjenne på vannet først; det var for hennes freidige temperament den eneste måten å komme uti på.

Flere ting kunne bevises. Klara gikk og slo åndsfraværende etter fluer – ikke med badedrakten, som jeg først antok i det skarpe solskinnet, men med et lite, fransk skjerf av det slaget vi importerte noen millioner av for et års tid siden av hensyn til gjenoppbyggingen. Når jeg tenkte meg om, hadde jeg tydelig skimtet Klaras røde badedrakt på knaggen i gangen for få minutter siden. Klara hadde med andre ord badet uten badedrakt. Hun hadde også solt seg på klippene etterpå i samme tilstand, naken.

Dette opptok meg av to grunner, jeg skal bare nevne den ene. Det var egentlig strengt forbudt å bade fra knausene nedenfor de tre eiendommene hvor det ikke var tillatt å ferdes. Strengt forbudt var det tilmed å bade der, skulle man tro de tre galgelignende skiltene som lyste mot sjø og land fra slanke stolper hvor en gikk og rodde.

At det dertil var om mulig enda strengere forbudt å bade naken burde da si seg selv ut fra almene hensyn.

Dette får være forklaring nok på at jeg betraktet Klara med en viss opphisselse der hun skred langs stien med hodet så yndig senket. Jeg tør tilstå at jeg også uten noen av disse biomstendigheter ville betraktet Klara med atskillig opphisselse.

Da hun var kommet så nær huset at jeg kunne snakket til henne uten å rope … men jeg gjorde det ikke, det var på sett og vis noe pikant ved at hun gikk der og trodde seg usett, – akkurat da svingte Klara av fra retningen. Hun var på tillatt grunn nå, og dette ga kroppen og hodet en ny og freidig reisning. Hun svingte av til høyre, altså mot baksiden av huset. Det gikk noen sekunder. Hele landskapet med akeren og skogkanten og marken nedenfor og skimtet av de oppdukkende knauser – det hele ble for noen øyeblikk stående livløst og stirre på meg. Denne livløsheten smittet, den ville straks bli uutholdelig.

Da stod Klara der, som hun hadde for skikk. Hun var kommet inn fra gangen, der hvor den røde badedrakten hang, og gjennom stuen. Nå stod hun plutselig tett ved meg. Hun var som et skinnende smil hele hun, livgiende.

«Var det deilig vann?» sa jeg matt.

«Vidunderlig!» sa Klara.

Hun stod med badedrakten i hånden.

2

Victor og Arnoldus

Men der hendte noe mer enn dette akkurat i det svimle sekund da hele min organisme gjennomlyntes av fornemmelser som fra tidenes morgen – stundom med hell – er skildret i litteraturen.

I skogkanten på venstre side, sett fra huset, skimtet jeg Arnoldus.

Som en fort lysning midt i feltet, altså bak rugakeren og ned mot sjøen, kom Victors blåsorte hode til syne et sekunds tid.

To samtaler utspant seg fra nå av jevnsides mellom Klara og meg, den ene en hørbar og alminnelig samtale med hverdagslige små ord; den andre et dunkelt replikkskifte mellom oss, og med ord som hverken ble sagt eller hørt.

Den første samtalen falt slik ut:

KLARA

Hvorfor slo De ikke følge? Vannet var så krystallklart, ja så klart som … krystall. De vet med den egne grønne tonen. En kunne se hva som helst på et hvilket som helst dyp.

JEG

Hva som helst – det var svært –!

KLARA

De da – jeg mener tang og … krabber, og.

JEG

Og –?

KLARA

Hva som helst! Vet De denne egne trygge fornemmelsen når en har følelsen av å svømme inne i en enorm karaffel. Når en glir frem under vannet i en myk og uendelig svai og legger merke til hver eneste tangvase som står og vinker til en der nede og en merker dybden inne mellom tangtrærne. Det må være slik å være en stor, trygg fugl som andøver med det ytterste av vingespissene over vår jammerlige jord og bare fornemmer svakt men ganske sikkert hvordan krypet strever, den uvedkommende, nede på bunnen av slukter som de ikke kan se opp av.

JEG

Føler De alltid så filosofisk og bevisst ved alt De foretar Dem? Jeg mener, er ikke en svømmetur en svømmetur for Dem – aldri?

KLARA

Aldri! Ingenting er bare det det er … Jamen kjære Dem, De vet da at det er sånn. Ved alt som er, er det noe De innbiller Dem ved siden av, noe som ledsager.

JEG

Så.

KLARA

De kan egentlig være ganske ekkel.

JEG

Ville De virkelig hatt meg med Dem – hvorfor sa De det ikke da De gikk … nei nei, jeg vet De så meg. Jeg stod ute på plenen mellom de to epletrærne og gjorde som jeg var svært opptatt av å få rigget opp hengekøyen.

KLARA

(litt oppgitt) Jeg kunne ikke vite det da –!

JEG

Hva da? At De ville hatt meg med? Men altså siden –? Da De kom der ned … da De lå og solte Dem på knausene …

KLARA

Ja naturligvis.

JEG

Jeg har en tykk flaske vermut og en flaske tarvelig gin hengende i et tau i brønnen. Det er tyve minutter til det ringer til middag.

KLARA

Naturligvis. Det er bare Deres inntagende tilbakeholdenhet som gjorde at De ikke hentet dem allerede da De så meg komme nede i bakken.

Og så den andre samtalen, den som fant sted samtidig, men uten ord:

JEG

Visste De at Victor og Arnoldus også var nedover på Deres kanter?

KLARA

Hva sier De – Victor og Arnol …

JEG

Ikke forstill Dem. De så da også det halmgule hodet og de utekkelige atletiske skuldrene til denne Arnoldus dukke opp på den andre siden, på den aller mest forbudte siden av gjerdet, akkurat idet De kom ut her på verandaen.

KLARA

Gad vite om han la merke til at jeg så Arnoldus?

JEG

Og det blåsvarte periskopet til denne magasincharmøren som kaller seg Victor, med trykk på siste stavelse og åpen o.

KLARA

Tro om han så at jeg la merke til Victor? Han ser forresten alt den fyren.

JEG

Og at jeg er barnslig nok til å stå her og la meg plage av uvissheten om De virkelig så dem. Eller om de to bandittene har lusket omkring der nede i knausene mens De lå og solte Dem – og at De kanskje tilmed visste det da?

KLARA

Han er troendes til alt. Kanskje han tilmed så at jeg ikke hadde noen badedrakt da jeg kom opp fra sjøen. Noe så tåpelig som at jeg tok den fra knaggen der ute. Akkurat som ikke jeg bader som jeg vil og idetheletatt – gjør som jeg vil for den fyren –!

JEG

Synd at man er blitt så reflektert med årene at jeg står her og ikke en gang er sikker på om jeg elsker henne.

KLARA

Han er et barn. Naturligvis er jeg glad i ham. Men jeg tror han har anlegg for å furte.

JEG

På den annen side er kjærlighet mellom viderekomne atskillig mer pikant.

KLARA

Ja, et barn. Men det kan begynne som en halv spøk så meget det vil. Før en vet ordet av det …

JEG

Faktum er at dette er annerledes enn noen gang før.

KLARA

Allting er gjentagelser. Gift har han også vært, hører jeg; to ganger.

JEG

Og så dette at det i virkeligheten ikke finnes noe som heter erfaring. Hun er så ny for meg som … ja som … Å herregud, jeg sier det like ut. Jeg sier … Nei, jeg bare tar hodet hennes mellom hendene og spør.

KLARA

(høyt) Naturligvis.

JEG

Hva mener De?

KLARA

Skulle De ikke hente den drinken?