Knut Faldbakken

Glahn

Roman

Gyldendal

FØRSTE DEL

1

Det ligger en bok på nattbordet mitt, en gammel kjærlighetsroman, vellest, slitt i permene. Hun sendte den til meg med et brev: «Glahn, jeg hører du er syk …» Uventet, men også helt unødvendig. Hvorfor skulle hun bekymre seg nå? Jeg tenkte på det noen dager, leste brevet igjen og igjen til det gjorde meg rasende: Hvor likt henne å komme med et slikt utbrudd: «Glahn, jeg hører du er syk …» Det er som jeg fornemmer stemmen hennes under ordene, gjennom den uvørne, barnslige skriften, opprømt og ustadig, impulsiv, upålitelig i alt hun foretar seg. Og jeg føler meg slett ikke syk, jeg har det utmerket! Hvorfor plager hun meg fortsatt?

Jeg la både boken og brevet vekk og glemte det hele slik jeg glemmer så mange ting …

Men disse siste dagene har jeg hatt boken liggende på nattbordet, jeg blar i den, leser litt hist og her, legger den bort og lar den ligge, tar den opp igjen: den setter meg i en selsom sinns-stemning, jeg både vil og vil ikke trekkes inn i dens univers …

Hun skrev: « … Jeg skulle ønske du ville lese den. Det er en vakker historie, selv om den er litt trist. Og det var ting i den som fikk meg til å tenke på oss, på deg og meg …»

Jeg vet ikke om jeg skal le eller gråte av hennes ungpikevås. Hvorfor skulle en slik anmodning, noen ord fra henne bety noe for meg nå etter så lang tid? Men jeg kan ikke nekte for at teksten gjør inntrykk, bringer frem bilder og stemmer: «… Det monotone sus og de kjendte trær og stener er for meget for mig, jeg blir fuld av en sælsom taknemmelighet, alt indlater sig med mig, jeg elsker alt. Jeg tar op en tørkvist og holder den i hånden mens jeg sitter der og tænker på mine ting, kvisten er nærsten rotten, dens fattige bark gjør indtryk på mig, en medynk vandrer gjennem mit hjærte. Og når jeg reiser mig og går kaster jeg ikke kvisten langt bort, men lægger den ned og står og synes om den; tilslut ser jeg på den en siste gang med våte øine før jeg efterlater den der. Og klokken blir fem …»

Slik. Men hvorfor skal tårene presse på bak mine egne øyelokk når jeg leser dette? Hvordan er det mulig å føle med et menneske som påstår han står der og «synes om» en råtten kvist? Er det språket som gjør det? Det gammeldagse ordvalget? «… Den fattige bark», «… en medynk vandrer gjennem mit hjærte», og så videre? Eller den alderdommelige stavemåten som er bevart? Når ‘hjerte’ staves med «æ» betyr det kanskje noe annet og mer enn den vanlige pacemakeren, tenker jeg med et lite smil på lur, i ren lettelse over min ironi: herregud, hva er da egentlig dette for noe følerisk vrøvl? «Jeg ser på den en siste gang med våte øine …» Hold opp! Spar meg for mer!

Men likevel er det som om mitt eget hjerte slår tyngre, og et kor av stemmer vekkes i mitt eget indre, gjenkjennelsens stemmer. Og blant dem kan jeg lett skille ut én: gale Glahns stemme som så lenge har talt og tordnet og tryglet for døve ører fordi det har vært nødvendig å glemme Glahn som han var. Det har vært best for behandlingen. Men nå står han frem for meg, lys levende, feiende gjennom solskinnet over Oslo i mai, vindsolen, regnværssolen … Blyantens dans over papiret lokker ham frem. De underlige, forskrudde setningene i en gammel roman gir ham røst: ja, jeg husker ham! Og jeg husker en sommer i Oslo, som en sommer i villeste skogen!

Jeg har satt meg til for å skrive noe. Jeg kunne jo si at det var for moro skyld, for å få tiden til å gå, men i virkeligheten er det på legens anmodning. Han mener jeg vil ha godt av det. Han sier det vil kunne bringe klarhet og avstand å skrive. Tvinge meg selv til å formulere setninger på papiret, noe omkring det som hendte den gangen. Altså skriver jeg:

En fin vårdag møtte løytnant Thomas Glahn en ung pike som han forelsket seg hodekulls i …

Men kan det være så enkelt? Kan alt virkelig være sagt med dette? Jeg mister motet og krøller papiret sammen. Jeg greier aldri å skrive historien om gale Glahn som gjorde kjærlighetsrusen til sin eneste sanne virkelighet …

Men legen oppmuntrer meg til å fortsette: «Skriv», sier han. «Skriv det ned så nøyaktig og nøkternt du kan, om du greier å avmystifisere det som hendte på den måten, er mye vunnet …» Og han sender meg sitt mest vennlige, medvitende smil, som om dette er noe vi kjemper med sammen, og klapper meg til og med på skulderen med et kameratslig glimt i øyet. Så jeg prøver igjen:

Dimittert løytnant Thomas Glahn møtte en dag en ung pike på gaten i Oslo. Hennes navn var Edvarda, og han forelsket seg straks så heftig i henne at han glemte sin fortid og mistet interessen for fremtiden. Derfor ble hans ord og handlinger så ubegripelige for alle andre …

Kan dette føre til noe? Jeg merker en uro stige i meg: kanskje enkelte ting likevel burde få ligge der urørte? Få hvile under et slør av fortid, omspunnet av stillhet? Jeg stryker og skriver:

Derfor ble hans ord og handlinger så skjebnesvangre for alle andre …

Sant eller ikke? Skyld og ansvar har retten fordelt. Resten er gjengrodde stier i villniset, våre innerste følelsers dampende, ugjennomtrengelig urskog. Kan det være nødvendig å gå dem opp nå?

Jeg balanserer blyanten under pekefingeren med spissen mot blokken. Den kaster en lang skygge mot venstre. Det begynner å bli sent på dag. Spisetid. Jeg kunne selvsagt gå ut, treffe de andre, slå av en prat, men jeg velger å spise her som jeg pleier, selv om det går bedre nå. Jeg har ingenting å klage over, men jeg får sjelden besøk. Og jeg oppsøker heller ingen.

2

Jeg skriver, javel. Min historie skal være fort fortalt, enkel og banal som den er, banal som forelskelsen selv: Jeg husker at jeg gikk omkring i Oslo under et flommende solskinn. Når jeg tenker på denne tiden, tenker jeg mest på solen, vindsolen, regnværssolen, hvordan den sto inn i rutene selv i den ensomste bakgårdsleilighet.

Gatelangs i solskinnet bare med klærne jeg gikk og sto i, noen personlige eiendeler i en veske, ikke så imponerende kanskje, ikke så mye å klare seg med, men nok for meg. Jeg var fri. Jeg nøt å være i drift i ansiktsstrømmen langs fortauene, alene blant alle, men spent og oppmerksom. Tilfreds. Som en jeger på jakt …

På jakt etter hva? Spør meg ikke. Om jeg stanset opp et øyeblikk, om jeg festet meg ved noe, kunne det like gjerne være et duepars kjærlighetsvals i streng firkant, som et solblink igjennom en lindekrone, eller et stort, kruset hår over en fin, nett profil … Nei, ingenting spesielt. Jeg betraktet alt og alle jeg gikk forbi med samme oppmerksomhet, samme sult. Været var fint, det var mai måned, lyst så å si hele natten, hvem kunne sove? Ingen finner noe påfallende i at en mann rusler gatelangs i det fine vårværet, i vårkvelden når tusmørket lister seg frem mellom murveggene og lokker luktene etter seg. Med det tidlige sommerlyset er det som et mildere, spørrende drag blir lagt over norske menneskers ansikter, et smil, antydningen av en forståelse som gjør selve fremmedheten til noe felles. Hvilke drømmer!

Om jeg så henne igjen en dag senere, så var det kanskje tilfeldig. Men tredje dag var det ikke tilfeldig. Jeg drev nedover den samme gaten, i ansiktsstrømmen, og så henne på lang avstand, dreide opp en sidegate, bøyde meg inn mot et vindusglass og kikket tilbake, jo det var henne som gikk forbi, fort, med bestemte skritt og en trassig holdning. Og jeg så ham som gikk sammen med henne, en høy, storvokst mann litt eldre enn jeg, en skikkelse som ruvet over de andre på fortauet, han var ikke til å ta feil av: Mack. Carl M. Mack fra Evjemoen. Sersjant da jeg var rekrutt. En rikmannssønn som fulgte familietradisjonen. Vi hadde vært venner, en slags venner den gangen, men jeg hadde ikke sett ham siden han dimitterte. Nå gikk han der sammen med henne jeg antok måtte være hans datter, med et bestemt, men samtidig hjelpeløst uttrykk i det tunge ansiktet. Nå sakket hun noen skritt bakut – jeg bøyde meg dypt inn mot vindusruten – nå stanset hun som om hun hadde ombestemt seg og ikke ville være med lenger. Han gikk et par skritt før han snudde og så seg tilbake, snakket til henne, hun kastet på hodet og så i min retning; før jeg rakk å snu meg bort, fikk jeg et glimt av hennes rasende ansikt, lyseblå øyne under et vilt, krøllet hår, ungpikefylde i kinnene, overklassens glatte, velnærte hud. Jeg hørte hans rungende stemme over trafikklarmen og ville haste avgårde, bort fra den pinlige scenen. Men så var dette en dag da værgudene moret seg med å sende plutselige regnstyrt ned mellom solskyllene, heftige skurer som jaget sommerkledde mennesker til alle kanter. Og nå pøste det ned med ett, så jeg pent måtte bli stående under markisen og betrakte mine mismodige skotupper mens folk løp i ly og gaten tømtes omkring meg.

Da hørte jeg plutselig stemmen igjen, kommandostemmen, helt inne i øret:

– Glahn …? Men er det da ikke Thomas Glahn? Herrebevares …! Der sto han i sin lyse sommerdress med mørke flekker av regnvann og smilte og slo meg på skulderen som om vi ennå var verdens beste kompiser, enda det måtte være over femten år siden sist vi så hverandre.

– Det er jamen en stund siden!

Atten år siden ganske nøyaktig. Atten år siden han dimitterte og reiste hjem for å gifte seg.

3

Vi ristet hverandres hender. Vi så hverandre smilende inn i ansiktet. Han nevnte navnet mitt om og om igjen. Selv fant jeg først ikke stort å si, jeg hadde vært så lenge alene at jeg var kommet ut av vanen med konversasjon. Jeg oppsøkte ikke gamle bekjente, men jeg unngikk dem heller ikke. Nå kjente jeg hans varme vennlighet strømme mot meg. Jeg ble rent rørt av takknemlighet. Han hadde lagt på seg, fått en svær korpus, han var blitt tynn i håret, men leppene hans var fyldige og tennene sterke når han lo. Han lo ofte og rungende og de brune øynene rommet både humor og melankoli.

Men det var henne jeg skulle beskrive:

– Edvarda, kom hit og hils pent på en gammel venn av meg … Hun hadde stått med ryggen demonstrativt til og kikket på vindusutstillingene. Nå snudde hun seg og så på oss, et fort blikk i min retning, et lengere, direkte anklagende blikk på faren:

– Ikke det navnet da, pappa. Vær så snill …!

Mack smilte og blunket til meg som om han ville si: «Slik er det, slik er hun, skyld ikke på meg … »

– Eddie, sa piken og rakte frem hånden. Vennene mine kaller meg Eddie …

– Jeg liker Edvarda, sa jeg og trykket hånden som var varm og litt fuktig.

– Men det er så gammeldags!

– Det er vakkert. Jeg føler meg faktisk av og til litt gammeldags selv. Edvarda … En mann kunne gå gjennom ild og vann for et sånt navn …

Jeg vet ikke hvorfor jeg sa det, eller hvor denne idéen kom dumpende fra, jeg vet bare at jeg hadde en følelse av å måtte fortsette når denne jentungen først hadde satt øynene i meg, jeg måtte fortsette å holde på hennes oppmerksomhet. Når hun så på meg, ønsket jeg plutselig at jeg var et helt annet sted, på en skogsti sammen med henne, hvor ingenting kunne forstyrre oss, hvor vi gikk sammen og bare kjente naturen, eller vekslet små ord, selvfølgeligheter uten dybde og konsekvens som likevel mellom oss ville være signaler på noe viktig og gjennomgripende som var iferd med å skje …

Men Macks latter avbrøt:

– Ild og vann! Ja, du Thomas, du var nå alltid en ekte, uforbederlig romantiker … Hahahaha! Ild og vann …! Flott! Helt utmerket! Fortsett gamle venn, hun har ikke klort ut øynene på deg ennå … Hahaha!

– Åh, kan du aldri ti stille da, pappa!

Og så snudde hun seg mot meg igjen, utålmodig, som om hun ventet at jeg skulle gå gjennom ild og vann der og da:

– Hva driver du på med da, Glahn?

Dette enkle spørsmålet satte meg i akutt forlegenhet:

– Du … Du kunne kanskje si at jeg er en slags … jeger.

– Jeger? Hun gjorde store øyne. Hva jakter du på da?

Direkte barnslig forundring og interesse. Nå måtte jeg gå videre. Jeg skulle gitt hva som helst for å ha hatt dette usagt. Jeg måtte minne meg selv om at jeg sto og snakket med min gamle venn Macks unge datter, en skolepike.

– Det er kanskje riktigere å si at jeg følger mine egne veier, som en jeger trår sine ensomme stier i skogen. Jeg liker meg i skogen. Jeg synes av og til jeg befinner meg i skogen selv når det ikke er noen skog der jeg er …

– Det der skjønner jeg! utbrøt hun. Og jeg visste at vi var to der på stien.

– En jeget i skogen … mumlet Mack og den store kroppen hans ristet av latter.

– Men hvordan har livet egentlig fart med deg da, Thomas?

Jeg følte meg plutselig ille ved under hans blikk. Jeg hadde tilbrakt siste natt på en parkbenk, våknet av morgensignalene, drønnene fra den tidligste biltrafikken, en trikk som hven sin klage nedover skinnegangen, trost i buskene, spurv under takrennene. Hutrende opp og på bena med nattefuktigheten i klærne og skoene våte av dugg. Beruset av min egen frihet mens jeg tok meg gjennom gatene som ennå hvilte i sin uforstyrrelighet, sin symmetri. Avsted for å finne et toalett som var åpent. Så frem med barbersaker, såpe, stelle seg så godt det lot seg gjøre: dager og netter i de samme klærne begynte å sette sine spor. Men hva gjorde det? Hva gjorde det før han spurte? Jeg hadde brutt opp, gått fra alt, det var en lang historie som ikke hørte hit … Jeg kan ikke akkurat si at jeg har vært forfulgt av uhell, likevel har tingene ikke utviklet seg slik som jeg kunne ha ønsket det. De fleste ville vel si at jeg ikke hadde drevet det til noe. Men det var ikke for sent. Jeg hadde gitt meg selv en sjanse til. Jeg gikk her i byen, i solværet, og kjente sansene våkne til liv, så på menneskene og kjente deres blikk på meg. Jeg var en fri mann. Samme morgen hadde jeg kikket inn i det flekkete speilet over en sprukken vask på toalettet på Oslo Sentralstasjon og sagt til meg selv: «Jeg er lykkelig.» Og gjentatt det en gang til, høyere: «Jeg er lykkelig! Lykkelig!» Før jeg bøyde meg og tørket av skoene så godt jeg kunne med toalettpapir.

– Hvor lenge holdt du ut i Kongens klær?

Fremdeles sto jeg som på sprang, fremdeles behersket jeg situasjonen og kunne jeg trekke meg ut av hans vennlighet, bort fra hans nysgjerrige omtanke. Men så var det henne, piken Edvarda, som nå demonstrerte at vår samtale kjedet henne, ved å gå tilbake til utstillingsvinduet. Og likevel var det som om hun så meg, som om hele energien i hennes nærvær var rettet mot meg der hun sto med ryggen til. Og jeg var blitt opptatt av hvordan de kraftige leggene hennes så ut til å ville sprenge skaftet på de halvlange svarte støvlettene hun hadde på bena. Og under det tynne strømpestoffet skimtet jeg virvler av kraftig mørk hårvekst. Det korte skjørtet fikk hoftene hennes til å virke for brede, samtidig som det gjorde henne yngre enn hun virkelig var. Skjønt hva var hun? En jentunge som ennå ikke var vokst ut til sin ferdige form. Noen byste var ikke å skjelne under en vid, uformelig jakke. Likevel var det som jeg kjente lukten av bar og lyng i nesen mens jeg fortalte faren hennes at jeg hadde søkt Krigsskolen rett etterat han hadde dimittert, drevet det til løytnant, men gitt opp militærkarrieren for flere år siden.

– Løytnant Thomas Glahn … Han smakte på ordene: Løytnant Thomas Glahn … Det er riktig, jeg husker navnet ditt på noen resultatlister, militære mesterskap, ikke sant?

– Jeg la opp da jeg dimitterte, så det er nok lenge siden.

– Synd … filosoferte han og lot en oppriktig beklagelse flyte inn i det brune blikket: Synd at du la opp. Du hadde det i deg … Vet du, Edvarda, denne mannen her, min gamle venn Thomas, er en mesterskytter. Vi trodde han skulle ende på VM-laget. Og nå sier han at han har lagt opp …

– Du har jo også en masse pistoler og greier hjemme, pappa.

Nå bestemte hun seg for å vise sin interesse igjen, hun så ikke rett på meg, men jeg følte likevel at det var meg hun egentlig henvendte seg til.

– Tja, jeg har jo en liten samling … Plutselig så Mack litt bortkommen ut i sin lyse dress med regnflekker på, som satt litt for stramt, og sine vanntrukne dyre sko. Han hadde ikke vært noen god skytter da jeg kjente ham.

– Bare synd ikke mamma lar deg få lov til å skyte! Det skrå, blå blikket var fullt av hån.

– Hun tar livet av meg! sukket han og fulgte regndråpene som løp langs baldakinens flekkete kant: Jeg skjemmer henne bort. Hun får alt hun peker på, og hør hvordan hun behandler meg. Snakk om respekt. For ikke å snakke om hvordan hun blir om jeg en sjelden gang skulle be henne om noe, en liten ting som for eksempel å stå til eksamen …

– Pappa da!

Hun sto med ryggen til oss igjen, lent opp mot speilglassruten med kinnet mot glasset som om hun ønsket å smelte inn gjennom vinduet og bli borte.

– Pappa meg her og pappa meg der …! Han slo ut med armene i overdreven oppgitthet, han overdrev alt han gjorde, som om følelsene som lå oppdemmet i den store kroppen var så voldsomme at de måtte sprenge enhver forholdsmessighet når de skulle komme til uttrykk.

– Det eneste jeg har gjort er å finne en privatlærer i matematikk til henne. Ellers stryker hun nå til våren. Men tror du hun stiller opp? Nei da. Hun skulker og drar ut med vennene sine på dans og dill og jeg vet ikke hva. Så jeg må følge henne, tre ettermiddager i uken …!

– Jeg gir blaffen i skolen! mumlet hun inn mot speilglassruten. Jeg gir blaffen i Artium …!

– Jada, jada, det er greitt at du gir blaffen! ropte Mack. Men jeg kan ikke gi blaffen! Jeg er nødt til å bry meg om min datters fremtid!

Det var som hun sank litt sammen under hans barske kjærlighetserklæring Han sto et øyeblikk og så på henne som om han ikke kunne bestemme seg for å gripe henne i armen og slepe henne med seg videre nedover gaten, eller la være. Så snudde han seg mot meg med det gamle kameratslige glimtet i øyet:

– Men du må komme ut og besøke oss, Thomas. Eva vil sikkert like å treffe deg, du husker jeg fortalte deg om Eva? Min forlovede den gangen?

Jada, jeg husket Eva, og jeg husket bildet han hadde vist meg.

– Du kommer til middag en dag! ropte han entusiastisk og dunket meg i ryggen. Ja han gjorde mer enn det, han la armen sin tungt og kameratslig om skulderen min og klemte til så jeg syntes jeg kunne kjenne varmen fra kroppen hans gjennom klærne.

– Jada, klart det. Tusen takk, sa jeg og tenkte at om noen minutter ville vi være på vei til hvert vårt og aldri mer sees igjen: Så hyggelig …!

Vi sto som to brødre, tett sammen under den stripete, skjoldete markisen, som i felles fangenskap bak de utallige drypp og bekker av regnvann som løp langs kantene, samlet seg og dannet et glitrende gitter der de falt ned på fortauet.