Knut Faldbakken

Bad Boy

Gyldendal

FØRSTE DEL

KAOS

1

To netter har jeg hatt den samme drømmen: I min mors stue flytter møblene seg fritt omkring uten at noen rører ved dem. Det er fryktinngytende. Vinduene står åpne. Gardinene blafrer. Det er sommer ute, rommet er fylt av et varmt skimmer. Solstriper farer over de ulike gjenstandene etter som de svever forbi, kantrer omkring i rommet i sin unaturlige vektløshet: lenestoler, lamper, duker som har fløyet vekk fra bordplaten de lå på, blomstervaser, fotografiene i sine rammer, pyntegjenstander, hennes utall av små, unyttige, smakløse pyntgjenstander. Vinden øker hele tiden. Gardinene står som spente seil i solbris. Selv de tyngste møblene tumler om hverandre og gjør stuen ugjenkjennelig. Men hun er like rolig, smiler bare fjernt og griper adspredt etter heklebrikken og et notehefte fra toppen av pianoet, for liksom å rydde litt, mens hun i minespill og hele den avslappede, ettergivende kroppsholdningen aksepterer at det velkjente, trygge interiøret nå danser rundt oss i en skjønn og selsom lydløs vals. Og mine rop blir overdøvet av den sterke vinden som er ved å rive klærne av meg, så jeg må skjule kroppen min. For hun må ikke se meg naken. Nei ikke hun. Av alle, ikke hun!

Jeg våkner med skrekken i kroppen, og kjenner hvordan den sitter i selv etterat jeg har sett meg rundt, gjenkjent omgivelsene og lagt en arm langs hodegjerdet for å få fingret litt med håret hennes, Stellas hår, mørkt og mykt på puten.

Jeg pleier ellers aldri huske drømmer. Men denne blir sittende. Et sug i sinnet. Svimmelhet. En utrygghet hver gang jeg setter foten ned: Vil dette gå? Kan dette bære? Det tar hele dagen å gjenvinne balansen.

Som den gangen Stella foreslo at vi skulle slutte å ligge med hverandre. Et øyeblikk av panikk. Et fall inn i mørket hvor farene lurer. Det velkjente mørket som skjuler de velkjente skremslene. For det er ikke det ukjente du er mest redd for.

Den gangen var det ingen drøm. Hun sa det bare til meg, tidlig en morgen, mens vi ennå lå i sengen, i en dagligdags, neste forretningsmessig tone som likevel inneholdt en sjelden varme: «Skal vi ikke bare slutte?» sa hun. «Bare holde opp en stund?» Så smilte hun og klappet meg på kinnet.

Jeg må jo innrømme at prestasjonen min den morgenen kanskje ikke hadde vært så mye å skryte av, men jeg hadde ikke ventet dette. Likevel falt det meg ikke inn å protestere. Jeg protesterer sjelden når jeg stilles overfor forventninger og krav. Det faller meg lett å innordne meg, og jeg trenger tid, en masse tid til å opparbeide og formulere motstand. Til å handle. Mitt liv har vært en eneste lang latensperiode, en oppladning til handling. Men tidspunktet var ikke inne ennå.

Så jeg smilte jeg også, og samtykket der jeg lå. Mens jeg sank ned i mørket til min skam og skjensel: «Joda. Jovisst. Det kunne vi da godt. Som en prøveordning. Et eksperiment, haha …» Sank og sank …

Men dette er en stund siden nå. Et år omtrent. Jeg kan faktisk ikke huske det så nøye. Tenker ikke så mye på det. For det går bra. På mange måter bedre enn det gjorde før vi startet «eksperimentet». Vi har fått en varmere tone oss imellom. Viser mer hensyn. Det er som vi hjelper hverandre gjennom en vanskelig rekonvalesens. Av og til tenker jeg at dette har vært den helt riktige avgjørelsen. Vi vil ha godt av denne samlivspausen. Jeg innser at vårt seksualliv var en fiasko.

2

I den tungt møblerte, halvmørke stuen hvor jeg vokste opp, står selvsagt alt på plass. Slik det har stått de siste ti, femten, hvis ikke tyve årene. Slik det alltid har stått.

Jeg avlegger mor et besøk. Uroen sitter i kroppen og gjør det vanskelig å konsentrere seg om arbeidet. Jeg skulle likevel ha besøkt henne, fortalt henne om våre planer for turen, så hun får god tid til å forberede seg, og mosjonere alle sine engstelser før vi drar. Hun liker det. Hennes angst er rituell. Den har ingenting med virkelige trusler og farer å gjøre. Den er en kommunikasjonsform. Hennes måte å demonstrere at hun virkelig bryr seg om oss. Og så er det litt magi innblandet: Om hun dramatiserer sin uro for bagateller, vil hun holde alle virkelige ulykker på avstand. Det er hennes konsentrasjonsevne som holder charterflyet i luften. Hvis hun slutter å engste seg et eneste øyeblikk, vil hun aldri se oss igjen. Det er slik det fungerer. Det har ingen hensikt å argumentere med at fly er det sikreste fremkomstmiddel, og at det er minimale farer forbundet med en pakketur til Syden. Hun vil være engstelig. Som nå:

«Dere dro jo nedover ifjor også.»

«Vi drar hvert år, mor.»

«Det er så langt unna.»

«Tre og en halv times flyreise.»

«Ingen skulle få meg opp i fly, tenk om …»

«Tenk om hva da?»

«Tenk om noe skulle hende. Tenk på gutten … Tenk på meg, tenk om noe skulle hende meg. Jeg går her alene. Jeg trekker på årene. En hører jo stadig om gamle folk som blir liggende …»

Hun kaster et panisk blikk rundt i rommet og fester seg ved et hjørne av gulvteppet, borte ved døren, som om hun ser seg selv ligge nettopp der, hjelpeløs. Så kommer det:

«Det er egoistisk av dere bare å dra avgårde slik!»

«Det er det ikke, mor».

Helsen hennes er utmerket. Hun holder seg godt. Enketilværelsen ser ikke ut til å plage henne. Hun er slank, alltid velstelt. Ansiktfargen er god, øynene klare. Hun løper omkring meg med nette, presise bevegelser og skal servere kaffe, mens hun lett skifter samtaleemne. Nå dreier det seg om hodepinen som kommer og går. Hun liker å klage. Hun gjør det med nesten munter stemme. Igjen er det som om beklagelser over uvesentlige plager skal få virkelige sykdomsproblemer til å holde seg på avstand. Min mor er en stor beklagelseskunstner.

Jeg kjemper mot søvnigheten som alltid faller over meg her i mors stue. Hvor alt står som det alltid har stått. Hvor jeg vokste opp som en snill, medgjørlig og håpefull sønn. I denne stuen hvor selve foranderligheten virker som et konserveringsmiddel på barnet i meg, den prektige guttungen som ikke visste hvordan han best skulle gjøre sine snille foreldre til lags, og som derfor ble henvist til de mørke krokene hvor det gikk an å stjele sine egne tanker og drømmer.

«Se her, nå skal det smake.»

Hun serverer pulverkaffe, søte kjeks og syltetøy fra fabrikk, og jeg kjenner uroen gripe tak igjen. Jeg kan ikke akseptere det langsomme forfallet i hennes livsførsel, selv om den lett nok kan forklares ved alderens gradvise nedtoning. Hun koker ikke kaffe lenger. Hun baker ikke kaker. Og jordbærsyltetøyet som tidligere var hennes stolthet (en skvett konjakk i toppen av hvert glass «for å holde muggen borte»), plukker hun nå med seg i lavprisbutikken. «Det er så lettvint,» pleier hun å si med et tilfreds, nesten skøyeraktig sukk, som om hun vet hun har begått en liten synd. Hun som aldri i sitt liv har gjort noe fordi det var «lettvint», men tvert imot for det var det riktige å gjøre. Eller i det minste fordi det var den riktige måten å gjøre det på. Lovene og reglene. Hun svikter dem. Hun svikter meg, den snille gutten hennes, som har fulgt dem alle disse årene, ved å kjenne skyld og skam hver gang han brøt dem.

Jeg tygger søte kjeks med kjøpesyltetøy og føler gulvet gynge under meg, som om det eksisterte en naturlov som bestemte at en mor ikke skulle kunne innrette sitt liv så praktisk og bekvemt hun ville i sitt treogsyttiende år. Som om den minste endring i de praktiske rutinene i dette huset hvor jeg alltid forestiller meg at tiden må stå stille, skulle kunne true stabiliteten i min tilværelse.

«Så det var for å skremme meg med disse reiseplanene at du kommer på besøk da?»

Hva skal jeg svare? Hun har jo på sett og vis rett.

«Hvis det ikke er at du har tenkt å skille deg igjen, da … ?»

Si det, uttal det, så skjer det ikke!

Søvnigheten og en ekstra ullenhet i hodet etter rødvinen igår kveld gjør det nesten uråd for meg å finne en passende parade.

«Hvordan i all verden kommer du på det?»

«Man vet jo aldri!»

Det er forsikring hun vil ha. Bekreftelse.

«Nei, vet du hva – vi har det da …»

«Det var da godt å høre!»

Hun fører kaffekoppen til munnen med et sukk som av tilfredshet eller lettelse, så demonstrativt at det tydelig er om å gjøre å markere at hun aksepterer at jeg har det bra med Stella. Som om hennes hørbare bifall skulle kunne hjelpe til å gjøre alliansen enda tryggere.

«Dessuten er vi ikke gift, mor. Så noen skilsmisse kan det ihvertfall ikke bli snakk om.»

Et ekko av den milde rødvinsrusens salige respektløshet her i den ubevegelige stuen. Hun liker ikke samliv uten vigsel.

«Ja, du kan spøke du. Det er visst ikke alvor noe for deg. Men du kunne jo tenke litt på andre, vet du. På meg … Det er jo ikke akkurat så mye å høre fra dere, bortsett fra når dere liksom skal forberede meg på et eller annet nytt sprell.»

Den aggressive tonen hennes er en bønn og et beredskap. En bønn om at alt ikke må stå så ille til som hun mener å spore dypt i sine verste anelser. Et beredskap mot det verste: hun ruster seg mot de slag og rystelser jeg kan komme til å tilføye henne, også heretter. De påkjenninger som min livsførsel påfører hennes tilkjempede likevekt som pensjonist og enke med den uunngåelige alderdommen snikende etter, på noen skritts avstand, fra rom til rom i dette gamle huset.

Skilsmissen tok hun tungt. Hun likte Mariann. Hun mener at en mor bør bli hos sine barn, og sine barns far (og skal jeg være helt ærlig, er jeg helt enig i dette prinsippet. Selv om det er et vanskelig standpunkt å forsvare sånn i det daglige). Når hun siden har vært hjemme på besøk, det har ikke skjedd så ofte, har det vært med en tapper, nesten innbitt mine, som om hun bare motvillig har latt seg overtale til å inspisere branntomten hvor det deiligste hus en gang sto.

Jeg innser alt dette med ekte beklagelse. Jeg ville gjerne ha sagt noe som kunne gjort det lettere for henne, fortalt henne at jeg hadde fått ny jobb, eller i det minste lønnspålegg, hadde bestemt meg til å pusse opp leiligheten, eller enda bedre, kjøpt en ny leilighet i et bedre strøk, antydet at Stella og jeg kanskje tenkte på å få barn sammen. Men det kan jeg jo ikke.

I stedet er det hun som kommer meg i møte, gir meg en bardus litt umotivert kompliment: den nye skinnjakken, den var riktig lekker. Men den var vel veldig dyr?

Det ligger både angst og anerkjennelse i hennes uttale av ordet «dyr». Hennes liv er gått med til å sørge for at ingenting fikk bli «for dyrt». Men lengselen etter det fine, det eksklusive, det virkelig uoppnåelig kostbare har hele tiden ligget bak og gitt den prektige, småborgerlige sparsommeligheten glød og innhold.

Joda, skinnjakken var dyr, men jeg har ikke kjøpt den selv – jeg har arvet hennes skrekk for store utgifter – jakken er en presang fra Stella. Og fordi jeg ved en eller annen merkelig osmose også har overtatt hennes forestilling om at det er spesielt umoralsk å bruke mange penger på seg selv, kan jeg på ingen måte fortelle henne hvor mye jakken i virkeligheten kostet, jeg må lyve. Jeg sier: «Neida, mor. Slett ikke så ille. Den var på salg.» Jeg passer også på å skjule det faktum at Stella tjener bedre enn jeg. Betydelig bedre. Det faller meg helt naturlig. Jeg har alltid løyet for henne. Det kommer automatisk hver gang jeg skal formidle et faktum som er forbundet med den minste spenning eller uro: sannheten må pusses og sminkes litt, kanskje som motvekt til hennes altfor bange anelser. Slik halter kommunikasjonen mellom oss seg frem i et uoversiktelig terreng av løgn og fortielser, kamuflasjenett og røyktepper, hvor vi foretar våre bakholdsangrep og unnvikelsesmanøvrer. Mens jeg antar at vi begge to i bunn og grunn ønsker oss en åpen og direkte utveksling om disse tingene, som angår oss begge.

«Hvor drar dere i år da?»

Hun er allerede i ferd med å fordøye informasjonen om den planlagte reisen vår.

«Vi har ikke helt bestemt oss ennå. Vi har snakket om Hellas. En av øyene.»

«Ut i båt!»

«Det er du som ikke liker å være ute i båt. Dessuten får vi sikker fly helt frem.»

«Det er ikke noe bedre det.»

«Mor, fly er det sikreste, det tryggeste …!»

«Du vil selvsagt at jeg skal se litt etter Anders da?»

«Det er ikke nødvendig. Han er stor. Han klarer seg selv.»

«Jeg kan da godt dra over dit en gang iblant og se at han har det han trenger. Men jeg lager ikke middag til ham!»

Hun lager ikke middag til seg selv engang, ihvertfall ikke hver dag. Hun sier nå at hun aldri har likt matlaging. Hun som har levd et liv på kjøkkenet. Jeg lener meg frem og griper om kanten på bordplaten som om jeg vil hindre hele bordet i å løfte seg og sveve avgårde. Bakrustrykket i pannen er plutselig blitt til svimmelhet og kvalme. Det er som om de hundrevis, nei tusenvis av middager jeg har inntatt her i dette huset har inneholdt ørsmå doser av en langsomt virkende gift som først nå begynner å vise sin nedbrytende effekt.

«Det har jeg da ikke bedt deg om heller, mor.»

«Litt mer kaffe,» sier hun beroliget. «Ta pulver selv. Her er kjelen. Og en kjeks til. Jeg synes disse er så gode. De var i tilbudsdisken på butikken …»

Jeg forsyner meg med Nescafé og vann og tar en kjeks til og undrer med en sår følelse på om hun hadde fortsatt å bake kaffekaker om jeg ikke var blitt skilt fra Mariann, min første kone. Og om hun kanskje ville ha fortsatt å koke kaffe på den gamle måten om jeg hadde giftet meg med Stella. Gjort den store markeringen en gang til. Satset konkret og ugjenkallelig og «begynt på nytt», i stedet for å la forholdet langsomt og planløst gli inn i et moderne samboerskap uten papir og stempel og med bakdøren på gløtt.

Så forsvinner også den tanken før skyldfølelsen får riktig tak. Jeg har fremført mitt ærend og skal gå. Men jeg blir sittende enda litt. Kommer ikke opp av den dype sofaen. Utenfor er det urolig vær. Solen står plutselig skrått inn av vinduet og legger en varm hånd over øynene mine. Jeg kan ikke lenger kjempe mot trettheten som overvelder meg.

«Så sliten du ser ut, legg deg nedpå litt,» sier hun.

Det er yndlingsreplikken hennes, en oppfordring hun vet at jeg aldri kan motstå.

«Jeg skal hente pleddet …»

Lydig slenger jeg bena oppi sofaen og aker meg ned i en bekvem stilling, enda jeg vet at jeg burde komme meg derfra fortest mulig, se til å få begynt med alt jeg har å gjøre, små og store jobber som venter, små og store stikk i samvittigheten. Skolen! Tanken ligger der som en verk …

«Jeg trodde forresten ikke du hadde fri på fredager,» sier hun der hun kommer med pleddet. Hun følger med. Til tross for den beskjedne, jamrende rollen hun velger å spille, så vil hun ikke slippe taket i min tilværelse. Ikke helt.

«Planleggingsdag …»

Igjen kommer løgnen automatisk og glatt. I tillegg lukker jeg øynene og legger håndbaken over pannen som for å demonstrere hvor trett jeg er, og hvor umulig det er for meg å diskutere skolen med henne, særlig idag. Jeg føler et vilt raseri blusse opp fordi hun blander seg i mine saker. Jeg vil skrike til henne og be henne holde seg på matta og ikke legge seg opp i mine affærer. Jeg innser at jeg egentlig hater henne og hennes klebrige, selvopptatte omsorg som bare er en tynn kamuflasje over det faktum at hun klamrer seg fast og ikke vil slippe taket i gutten sin. Det er som jeg kjenner de lange, sterke fingrene hennes rundt halsen. Hun spilte piano i sin ungdom – før hun traff far, før hun fikk meg, mens hun ennå var en person og hadde et eget, selvstendig liv.

Men så kjenner jeg hvordan hun legger pleddet over føttene mine og bena, over brystet, helt opp under armene mine, og klapper det til som om hun egentlig ville stryke meg over hele kroppen. Og jeg lar meg stryke.

«Jeg skulle ønske de ville gi deg fast ansettelse,» sukker hun.

«Jeg har jo ikke engang søkt om fast jobb, mor. Det passer meg ikke.»

Igjen en halv løgn. Jeg har ikke søkt, fordi jeg vet at jeg ikke ville komme i betraktning. Fast jobb ville ha passet meg utmerket nå, mye bedre enn vikariatets utrygge utsikter. Men hele diskusjonen er uaktuell, fra igår av. Og jeg burde være lettet og stolt, men må innrømme at jeg i stedet føler uroen gnage, og en handlingslammelse som trykker meg ned i de myke sofaputene mens solskinnet kjærtegner ansiktet mitt og i noen vidunderlige øyeblikk fingrer vekk bekymringene.

Jeg hører henne sette dekketøyet på et brett og bære alt ut i kjøkkenet hvor vannet snart plasker i oppvaskkummen. Her i huset gjøres enkelte arbeidsoppgaver unna med lynets hastighet og presisjon, mens andre blir neglisjert. En skitten kaffekopp får ikke stå fem minutter på kjøkkenbenken, men middagsmat bryr hun seg ikke om å lage. Hun skramler effektivt der ute. Etterat hun ble alene bruker hun ikke oppvaskmaskinen. Den tar for mye strøm og vann. Hun sparer på alt, selv på varmt vann.

De første vårvindene jager solkulen fra sky til sky. Som milde bølger vasker lyset over øyelokkene. Det er varmt i stuen. Varmt under pleddet. Stemmen hennes der ute:

«Om dette været fortsetter, må jeg se å få tatt ut de dobbelte vinduene og hengt opp sommergardiner.»

Sommergardiner …

Drømmens lyse, lette gardiner sto inn i rommet som fulle seil. Og plutselig, øyeblikket før jeg sovner, ser jeg bilder fra bryllupet, Marianns og mitt bryllup. Den perfekte rammen om beseglingen av den perfekte union: fjordhotellet, utsikten, junivegetasjonen, avsindig frodig og grønn. Gjestenes ansikter, deres påkledning, mørke dresser, lyse dresser, bunader og arvesølv på familien og familiens forbindelser, blondeskjorter, indisk bomull, tåsandaler på de nære vennene. Jeg selv i trange, uniformspregede bukser, høye støvler, pannebånd og silkerysj i halsen og rundt håndleddene. Mariann, min brud med hvitt, arvet kniplingssjal og markblomster i håret. Sigarrøk blandet med den søtlige påminnelsen om andre stoffer som det var så populært å inhalere: den optimale blanding av tradisjonell høytid og moderne frisinn, ukonvensjonalitet og livsglede; litt Carl Larsson, litt Brudeferden i Hardanger og litt Woodstock. Min mor i forgrunnen med opprømt, anspent mine, bekymret for serveringen. Min far et sted der bak, en tynn, utydelig figur som ikke etterlot seg ett eneste avtrykk denne dagen.

Kaffen ble servert ved småbord ute på en bred terrasse. Praktfullt utsyn over fjorden. Været hadde hele dagen vist seg fra sitt juni-beste, men så samlet mørke skyer seg og vindgufsene kom og løftet dukene, avbrøt kaffekosen for de seneste. Betjeningen fikk det travelt, hurtige skritt og høye stemmer klang over terrassen. Solen forsvant og luktene ble enda mer bedøvende. Selv hadde jeg fjernet meg, stukket bak et hjørne, ruslet et stykke oppover mot parkeringsplassen, ut av syne, for å slå lens. Og mens jeg sto der skrevende, og lot min tunge stråle slå en eim av morken, sur forgjengelighet opp av gressbakken, kom vindkastene sterkere, og noen regndråper falt og rullet i støvet. På sekunder var skuren over oss. Jeg løp i dekning under en baldakin. Derfra kunne jeg bare se et hjørne av den forlatte terrassen. På et enslig bord som ikke var ryddet, sto en grønn, høyhalset vinflaske. Den hvite duken var flekkete av væte. Servietten lå sammenkrøllet ved siden av. Et halvtømt champagneglass ble langsomt fylt av urolig regnvann. En hvitmalt stol sto på spinkle ben et stykke unna bordet. En annen lå veltet. Der jeg sto ved et åpent vindu, fylte gjennomtrekken de lette sommergardinene, slo dem ut av terrassedørene som spinnakerseil. Tungt regn falt på de varme hellene. Innefra, duren av støyende, leende stemmer som nærmet seg, fjernet seg, nærmet seg igjen, etter som intensiteten i regnet avtok og tiltok. Jeg selv plutselig helt alene under den våte markisen. Helt lykkelig. Selv om Mariann ikke var der. Hun var ingen steder å se. Sikkert blant gjestene, spylt vekk fra terrassen. Et kjærkomment avbrekk i en fest hvor stemningen for hvert øyeblikk som gikk hadde tyknet til den var blitt like tung som ved hvert annet større familieselskap, konfirmasjon, barnedåp, gravøl. Min bryllupsfest for en liten stund renvasket, løsrevet fra sine selvmotsigelser, sine innebyggede konflikter av en rensende regnskur. Bryllupsfesten hvor brudens ansikt på en eller annen måte har gått tapt for meg. Eller kanskje bare langsomt er blitt slitt ned av det som senere hendte.

«Han har visst sovnet.»

Stemmen hennes langt borte fra, gjennom bildene. Den uoppslitelige omsorgen favner meg som solskinnets blide grep om hodet.

«Så sliten han må være, stakkar …»

Nå svever sofaen avsted med meg, båret av hennes kjærlige tonefall. Nå er ingenting farlig lenger.

«Stakkars Miki. Gutten min …»

Stakkars Mikael, mors gode gutt.

Stakkars mor som bare tør bruke det gamle kjælenavnet mitt når hun tror jeg sover.

3

Tre brev i postkassen, og angsten river igjen.

Tre offisielt utseende brev, to med vindu (bank, forsikringsselskap) og ett uten firmamerke og avsender.

«Inkasso!» farer det øyeblikkelig gjennom hodet mitt enda jeg ikke i farten kan huske at jeg skylder større summer ut over det vanlige etterslepet av regninger. Ingenting fra skolen.

De venter vel til over helgen. Kanskje de skal ha et lærermøte først. Det betyr at jeg kan fortsette å trå den tynne linjen en stund til.

Jeg bykser opp de fem trappene. Det vil si, jeg bykser opp de første to, og klyver de tre siste ganske møysommelig. Timene på helsestudio har ennå ikke nedfelt seg i bedre kondisjon. De har faktisk ikke nedfelt seg i noe som helst annet enn større mindreverdighetskomplekser hva det kroppslige angår. Jeg hater disse timene, og jeg ville aldri ha fortsatt med dem, om det ikke hadde vært for Stella. Hun synes trening er en grei, moderne form for sameksistens. Og mor: det beroliger ihvertfall henne litt.

Mor som engster seg for alt, er også bekymret for min helse og sunnhet. Hun lar ingen anledning gå fra seg til å minne meg om at far døde av «hjertet», og at jeg selv begynner å nærme meg «den farlige alderen». Hun har lest at anlegg for hjerte- og karsykdommer er arvelig, og går og venter. Hun ber meg jevnlig gå og få sjekket blodtrykket og senkning, kolesterol og så videre. Nå kan jeg se henne freidig i øynene og si: «Men jeg er jo begynt å trene, mor.» Flink gutt. Det letter oss begge.

Øverste avsats. Hjertet hamrer og jeg er klam av svette. Jeg har begynt å ta pulsen. Det er blitt en vane. Jeg tar den titt og ofte, og finner alltid at den er for høy. Nå er den over 130. Etter fire-fem trapper! En time nå og da med treningsapparater i en hvitkalket hall som engang var et lager, fylt av stålslamring, stønn og anstrengte stemmer, og rytmemusikk fra slitte kassettbånd, er tydeligvis ikke nok. Det er egentlig verre enn ingenting. Det understreker bare min egen mangel på besluttsomhet og plan i mitt liv. Jeg skjønner ikke hvordan andre får til å planlegge en regelmessig trening inn i dagens andre gjøremål, pakke treningstøy etterat de kommer fra jobb, og så dra ut til idrettshaller, lysløyper, tennisbaner og svømmebassenger. Jeg står måpende overfor denne energiutfoldelsen, denne evnen til å administrere sin tid, jeg, som er frilanser med deltidsjobb og skulle ha bedre anledning enn de fleste til å bestemme over meg selv!

Nøkkelen i låsen. Av en eller annen grunn faller blikket mitt på dørskiltet av keramikk som er blitt hengende der. «Her bor: Mariann, Mikael og Anders.» Hva i all verden gjør dette skiltet på min dør nå, nesten to år etterat Stella flyttet inn? Har jeg rett og slett «glemt» å fjerne det, slik jeg «glemmer» så mange ting, treningen for eksempel, brev som skal besvares, telefonbeskjeder? Fordi jeg egentlig, dypt inne, ikke vil. Ikke tør handle? Plutselig blir jeg rasende ved synet av det hjemmekoselige, terracottafargede broderiet på dørkarmen. Jeg går rett og slett til angrep på de smilende strek-ansiktene som kranser den snirklete skriften, det muntre utropstegnet i blomsterborden med glasurdrypp i blått og gult. Med fingrene forsøker jeg å slite det løs fra treverket, men det sitter fast med solide skruer. Jeg gjorde tingene skikkelig den gangen. Rasende klemmer jeg fingertuppene inn der profilen i karmen legger et spor under lergodsplaten, og bender og river til smerten i neglene får tårene til å sprette frem. Så brister da endelig det ene skruefestet, og jeg kan bryte styggedommen løs. Andpusten står jeg der med det ødelagte skiltet og speider omkring meg etter et sted jeg kan kaste bitene. Det er som om jeg ikke orker å ha dette patetiske vesle minnet om mitt tidligere åh, så idealistiske og velplanerte liv nær meg et eneste øyeblikk lenger. Men her ute i oppgangen fins det selvsagt ingen avfallsdunk. Bare vaser med tørkede blomster og grener på annenhver avsats, der det er vindu. Jeg lener meg ut over rekkverket og ser trappegelenderet bukte seg nedover i svimlende slyng. Denne trappen hvor jeg har slept mitt liv opp og ned så mange ganger, spretne, håpefulle oppstigninger, tunge, triste nedturer, opp og ned, ned og opp. Svimmelheten griper tak i meg igjen, jeg rygger og slipper samtidig restene av keramikkskiltet over gelenderet. Et gys før jeg hører den smadrende lyden mot gulvflisene i første. Nå lyser en malingsblank firkant mot meg på dørkarmen: Hva skal det stå på det nye skiltet? Her bor: …? Selvfølgelig Stella, Anders og Mikael. Men ikke på samme skilt. Heller slik: «Her bor Stella.» «Her bor Anders.» «Her bor Mikael.» Tre mennesker under samme tak, men ikke bevoktet av smilende fjes i størknet lergods. Ikke inngjerdet av forstenede blomstergirlandre. Frihet og frivillighet. Det er bedre slik. Det er bedre slik.

Så åpner jeg døren og går inn. Der venter leiligheten som jeg forlot den. Akkurat som jeg forlot den. En trøst og en trusel. Jeg setter den ene foten foran den andre som en ballettdanser på den tynne linjen.