Knut Faldbakken

Evig din

Roman

Gyldendal

HJERTE, SMERTE

1

Sigmond Detleff elsket Selma Flor, og Selma elsket Sigmond. Det var et faktum alle kjente til og aksepterte. De selv også. Det var en kjærlighet så sterk og stor at den ikke var til å overse for noen. For slik må det være når en er ung. Da er det intet eller alt. Selv bokstavrimet i navnene spilte en rolle, som om det understreket en symbolsk forbindelse som gjorde nettopp denne forelskelsen til noe helt spesielt. Noe fullstendig uangripelig og uomgjengelig. Noe som ville vare til evig tid.

«Skjebnebestemt,» hadde Selma ofte sukket til seg selv og plutselig følt et søtt lite støt av vemod midt i all lykken. Som om den deilige ungdommen allerede snart var over, og noe annet, noe mye mindre attraktivt, ja nesten skremmende, på en eller annen skummel måte snek seg innpå.

Og Sigmond kjente, enda han selvsagt ikke kunne tenke seg å fortelle dette til en levende sjel, ikke engang Selma, et lite stikk i mellomgulvet som en plutselig, svimmel glede – eller var det ubehag? Rett og slett smerte? – hver gang han uforvarende støtte på et paragraftegn (to s’er sammenslynget) i en bok, en skoletekst eller en avis, de lykkelige vårmånedene i fjerde gym da hele universet omkring ham var fylt av symboler, tegn og metaforer bristeferdige av romantisk mening; da han visste at han elsket Selma. Ja, at han elsket, elsket, elsket, elsket henne!

Samtidig som dette ordet ’elske’ var et ord han ikke kunne tenke seg å bruke, ikke på den måten, ’love’ var kommet mer på moten gjennom alle filmene de så … Men gjentagelsene likte han: Elske, elske, elske, kunne han messe i sitt stille sinn og føle høytid ved det. For Sigmond var født med en utviklet sans for språkets klanger, og bar på en hemmelig drøm om å bli forfatter.

Denne sansen for henførte gjentagelser ble for så vidt også en redning for ham. Ethvert ord som gjentas ofte nok vil til slutt få en fremmed, abstrakt, nesten uvirkelig klang:

«Elske» … en fonetisk pussighet midt i hans livs største alvor.

«Elske, elske, elske …» En livbøye av meningsløshet som holdt ham flytende der han ellers syntes han var nær ved å gå under i forelskelsens flom av følelser som sydet som en sjø av lava inne i den plagede, men ellers ganske veltrente brystkassen hans. Sigmond Detleff hadde allerede instinktivt begrepet dikterens urgamle strategi som går ut på å holde språket som et skjold imellom seg og virkeligheten. Men han var ikke klar over det. Ennå.

Og Harald Sunde elsket Hanna Rosenberg som Hanna elsket Harald. Deres allianse virket også bunnsolid for hele deres omgangskrets, og dermed for dem selv. De var så unge at de trengte all bekreftelse de kunne få, også på kjærlighetens område. Særlig på kjærlighetens område. Enda de aldri ville ha tilstått noe slikt. Og enda Harald så på seg selv som mer av en praktiker og ikke delte Sigmonds litterære interesser, og derfor ikke akkurat la så stor vekt på bokstavrimet når han tenkte på sin utkårede. Derimot tenkte han ofte på henne nettopp som «sin utkårede», selv om foreldrene hennes var skolelærere begge to. For Harald var en ordensmann med fremtidsplaner klare. Og inn i disse planene passet en pike som Hanna – nei, selvsagt: passet Hanna – helt perfekt.

At Sigmund, Selma, Harald og Hanna var bestevenner, et uslitelig firkløver som tilbrakte mye fritid sammen, bodde i nærheten av hverandre og gikk på samme skole – to og to i samme klasse, Sigmund og Hanna, Harald og Selma – var med å etablere deres forhold som en institusjon i vennekretsen, og i deres egen bevissthet, så vel som i småbymiljøet omkring dem. For småbymiljøer liker at deres vakre unge mennesker søker til hverandre i romantisk lengsel. Lokale kjærlighetsforhold lokker frem omgivelsenes meddiktende evner – siden det nå en gang er naturens lov at vakre unge mennesker skal søke sammen. Og siden alt nå allikevel er så åpent og gjennomsiktig i en småby. Og siden dette var på slutten av sekstitallet da underholdningsindustrien ennå ikke hadde overtatt fullstendig for den individuelle fantasien.

Slik kan den unge lykken bli noe av et fellesprosjekt for mange involverte. Og de det hele angår mest, kan komme til å føle at de elsker i et glasshus, og at deres kjærlighet oppnår en ekstra vekst med så mye sympati og innforståtthet på alle kanter. Selvforelskelsen er nok den første kjærlighetens aller beste næring. Men kollektivforelskelsen i de forelskede er jamen viktig nok den også.

En kunne altså si at venner, klassekamerater og familie, ja, «hele byen» elsket Sigmond og Harald fordi de elsket Selma og Hanna – og Selma og Hanna fordi de elsket Sigmond og Harald. Og hva har vel tenåringer å stille opp mot slike brottsjøer av kjærlighet fra alle hold, uten å forsøke å gjengjelde den ved bringe sin egen private forelskelse opp på samme nivå av intensitet? Hvilket faktisk ikke er så vanskelig når man stadig får oppleve seg selv både innenfra og utenfra samtidig – gjennom omgivelsenes fantasier, og i sine egne svermeriske forestillinger; da kommer bildene etterhvert til å stemme perfekt!

Uten at noe spørsmål noen gang vil bli stilt, om det for eksempel var tidens og omgivelsenes behov for flirt, dragning og romanser som egentlig drev dem i armene på hverandre helt til å begynne med? Om det var småbyens uavklarte og frustrerte forestillinger om erotikk som hadde søkt sitt utløp ved å utpeke nettopp disse fire til årets par? Fordi det liksom bare passet så godt slik …?

*

For det var selvsagt snakk om erotikk helt fra den famlende, syttenårige starten av. Utilfredsstillende erotikk, slik resultatet nødvendigvis må bli, av seksuelle forbindelser mellom skoleelever som fremdeles bor hjemme hos sine foreldre. Skjønt nettopp dette ga en ulovlighetenes forventning til de stjålne møtene. Som selvsagt alltid lar seg arrangere trass i all overvåkning – det er i alles interesse! Foreldrene til pene, forelskede unge mennesker er noen durkdrevne koblere.

Og kanskje var det aller mest denne ulovligheten, temperaturen, spenningen, den stadige og utillatelige fysiske opphisselsen kombinert med alle uunngåelige søte skuffelser når tiden var gått og klokken var blitt mange, og sjansene – ihvertfall delvis – var blitt spolert av for stor iver, uerfarenhet og misforståelser; alt dette uforløste, som ga dem alle fire, hver på sin måte, en følelse av at nettopp de var involvert i et pasjonsdrama som var noe helt uvanlig, for folk på deres alder, i deres vennekrets, på deres skole, i deres by. Som alle forelskede ungdommer mente de at det de følte for hverandre var noe helt enestående, at de ble båret på en rygg av sødme, håp og løfter. Og samtidig måtte tåle slike frustrasjoner! Og at deres kjærlighet, nettopp fordi den inneholdt både lidelser og lykke (og selvfølgelig mer lykke enn lidelse!) – slik vi jo alle har lest at den virkelig ekte kjærligheten skal gjøre, representerte noe som var større enn dem selv, noe ukrenkelig, ja, nesten hellig.

Nesten mer hellig og ukrenkelig i deres øyne, enn deres respektive foreldrepars ekteskap – og de kom fra pene, respektable familier alle fire, og dette var sekstiårene, og ektefolk hadde ikke for alvor begynt å skille seg … Deres allianser var jo som gjennomlyst av magisk glans, både utenfra og innenfra. Dessuten var de unge. Og om noen av de fire følte det minste ubehag, eller hadde noen som helst bange anelser omkring den ukarakteristiske usymmetrien – den eneste på hele deres rosenrøde horisont – at en S og en H gikk sammen på almenfag, mens en H og en S gikk parallelt på naturfaglinjen, ble det ihvertfall aldri åpent nevnt.

Hva snakket de om med hverandre? Sikkert ikke noe særlig bemerkelsesverdig på den tiden. De søkte og ga hverandre bekreftelser. Og passet på å oppføre seg slik at omgivelsene også fikk de bekreftelsene de trengte, så de igjen kunne bekrefte tilbake. For det er viktig å få bekreftelser i ungdommen. Får man dem ikke da, vil man bruke resten av livet på å søke dem, som oftest der de ikke finnes.

De hadde nok snakket om ekteskap også, det må vi gå ut fra. Det hørte på en måte med, både til tidens vokabular, og i selve utviklingens logikk. Men tiden var også overfladisk, og i en småby vil det jo alltid være viktigst å beskytte det tilsynelatende, så ekteskapspratet ble mest en rituell lek med ord. For liksom å markere at dette var ’ordentlig’. Ikke som å røre ved noen dypere overveielse, eller et bevisst valg: Et «konkret prosjekt å ta stilling til» som Harald kanskje ville ha uttrykt det. De var jo så unge at selve begrepet «ekteskap» var noe de helst forbandt med sine foreldres monotone, lidenskapsløse tilværelse, ikke med det å elske og bli elsket igjen – hvorfor overhodet kaste bort tiden med å lete etter ord som dekket det de følte for hverandre, i det gamle vokabularet?

Men på den annen side var ingen av dem i stand til å tenke seg tilværelsen fremover uten «den ene» – altså den andre, den utvalgte. Noe som førte til at de alle innlemmet sine partnere i sine private planer, eller kanskje vi heller skulle si, drømmer om fremtiden, uten egentlig å diskutere med dem i hvilken grad dette passet inn i deres fremtidsprosjekter. Den kjærligheten som overvinner alt ville også uten tvil kunne klare praktiske problemer som eksamenspoeng, studieplasser, beordring og plikttjeneste (for Selmas vedkommende, hun hadde tatt sikte på medisin), eller andre tvangsforflytninger av karrieremessige grunner.

Det var for eksempel ingen hemmelighet at Sigmond kom til å forfølge sin opplagte legning mot det språklige og litterære og bli journalist (en god taktisk løsning fordi han egentlig gikk med forfatterdrømmer). Selmas legestudium, som han ærlig talt tvilte på at hun kom til å fullføre etterat de vel var blitt gift, betraktet han derfor som en utmerket utdannelse til jobben som hustru og mor, passende for en kvinne som trygt og effektivt skulle stelle hans hus og passe hans barn og holde orden og ro mens han selv satt fordypet på hjemmekontoret.

Mens Selma selv ikke så Sigmonds litterære planer som noen hindring for en dyktig medisinerstudent. Hun mente at en skribent, enten han nå var journalist eller forfatter, måtte kunne rigge skrivemaskinen sin opp og skrive hva som helst, hvor som helst. Noe hun for så vidt til en viss grad hadde helt rett i. Tanken på barn hadde Selma ennå hatt vanskelig for å konkretisere.

Harald var udiskutabelt typen for teknisk høyskole, et valg som ikke ble mindre aktuelt, for ikke å si innlysende, ved det faktum at hans far eide en større entreprenørforretning i småbyen. «Den fødte ingeniør». Slik oppfattet Harald seg selv og sin fremtid, og Hanna så han for seg vel installert på lærerhøyskolen, eller kanskje sykepleierskolen i Trondheim, mens han pløyet seg gjennom pensum til bygningsingeniør.

Men for Hanna var tanken på videre skolegang, karriere og et liv etter videregående ennå fjern. Hun kjempet imot den. Samtidig var hun den eneste av de fire som virkelig hadde forsøkt å forestille seg konkret hvordan det ville være å leve i ekteskap, og idéen tiltalte henne like mye som det uroet henne å tenke på tiden som nå rykket nærmere, da skolegangen var over og kameratene ville bli spredd. Hun trodde hun faktisk godt kunne tenke seg å gifte seg og få barn med Harald straks etter artium, finne et hyggelig sted å bo der i småbyen, hvor hun var kjent og hadde sin familie og sine venner, være hjemme hos barna mens de var små, og så, kanskje, begynne å tenke på en utdannelse. I mellomtiden – mens Harald jobbet seg opp i sin fars firma og ennå ikke tjente så mye – kunne hun jo alltid dyrke sin hobby som var tegning, og som alle omkring henne mente at hun burde «gjøre noe med» siden hun var så flink. Hun hadde faktisk, etter en liten krangel med Harald – å, ikke noe alvorlig, hun hadde bare forsøkt å forklare ham at hun ikke kunne tenke seg å begynne på lærerskolen, i Trondheim eller noe annet sted – i all hast sendt inn en søknad til Kunst- og Håndverkskolen i Oslo, nærmest for å demonstrere litt. Men hun visste hvor vanskelig det var å komme inn, så hun hadde ingen forhåpninger, og egentlig ingen konkrete ønsker heller, om å fortsette i den retningen. Om Hanna hadde talent, var det dårligere med ambisjoner.

Harald var godt fornøyd med denne passiviteten, og mente at sykepleien i Trondheim ville fortone seg som en ganske attraktiv retrett når søknaden til Kunst- og Håndverkskolen først var avslått.

Men slike tanker opptok dem, som sagt, ikke i nevneverdig grad. Først skulle siste gymnasklasse gjennomleves og det siste års bundne, anelsesløse frihet innenfor foreldresamfunnets trygge rammer nyttes og utnyttes til det ytterste. Skolearbeidet skulle avvikles på en forsvarlig måte – særlig Harald var opptatt av å telle poeng og legge konkrete studieplaner – og, ikke minst, en russetid skulle feires.

Deres planer for russetiden var for så vidt litt spesielle. Originale og eksotiske syntes de selv. De hadde nemlig i forståelse med foreldrene, som selvsagt betalte gildet, bestilt en pakkereise til Tenerife, med avreise uken etter eksamen, og hjemkomst i god tid før sensuren falt.

Selve eksamen forløp vel ikke helt som forventet for noen av dem.

Selma var nemlig kommet i tanker om at hun muligens var frigid, og dette distraherte henne nok litt ved eksamensbordet. Det var kanskje særlig det siste samleiet hun hadde hatt med Sigmond, hjemme hos ham, på værelset hans, mens foreldrene satt nede i stuen og så på TV, og småsøsknene hans lekte i rommet ved siden av, hastverket, ubekvemheten, skrekken for å bli oppdaget, som plutselig hadde tvunget den uvanlige, ja utillatelige tanken klart og tydelig frem i hodet hennes, at hun egentlig ikke hadde noe særlig utbytte av dette her. At hun egentlig syntes hans fysiske tilnærmelser i tide og utide, uten at han brydde seg om hva hun ville, var et overgrep både mot kroppen og intelligensen hennes. Akkurat de ordene hadde hun forresten lest i en avisartikkel, og de hadde gjort henne meget urolig, for det begynte å demre for henne at hun egentlig var like glad med hele greia – det vil si, med den seksuelle siden av forholdet deres. På alle andre måter var Sigmond den perfekte for henne. Han var den høyeste, den kjekkeste, den mest beleste, den morsomste og høfligste, kort sagt den mest attraktive gutten hun noen gang hadde kjent. Og da hun merket hvor glad og tilfreds han ble etter sitt korte besøk innenfor undertøyet hennes, så hvor hensynsfullt og kjærlig han behandlet henne, etterpå, hadde hun følt seg helt rørt, ja hun felte et par tårer og skammet seg over sitt egoistiske innfall for et øyeblikk siden. Så angerfull var hun, at hun, da de hadde ligget og sett hverandre hengivent inn i øynene en stund, helt uoppfordret, nærmest for å straffe seg selv litt, tok initiativet til en liten ekstra intimitet, en nyhet i deres beskjedne repertoar, en praksis hun visste at han hadde ønsket å få henne med på, men hadde vært for sjenert, for hensynsfull, eller rett og slett for uerfaren til å foreslå. Mens hun selv forlengst hadde gjennomskuet ham og vel sant å si hadde gått og grudd seg litt for dette som for henne fortonet seg som noe uunngåelig som nærmet seg, et nytt, nødvendig trinn i erotikkens nødvendige eskalasjon.

Men nå da hun selv hadde satt det hele i gang, fant hun imidlertid at det hele var mindre dramatisk og uappetittelig enn hun hadde fryktet, selv om stillingen var ubekvem og hele scenen måtte ta seg latterlig, og ikke så lite motbydelig ut for en eventuell tilskuer. Det falt henne ganske naturlig å tenke slik, rett og slett fordi hun var vant til å betrakte seg selv og Sigmond utenfra – som det pene (det peneste?) unge paret – like mye som hun opplevde forholdet innenfra som ung pike forelsket i den peneste gutten. Akkurat slik hun likte å forestille seg at foreldrene, vennene og folk i småbyen så på dem og på sin måte forelsket seg i forelskelsen deres. Alle sammen. Og nettopp dette ga henne alltid en tilfredsstillelse og ny appetitt på å være sammen med ham – uansett. Det var en viktig del av hele kjærlighetseventyret hennes.

Men det skjedde også noe annet denne kvelden. For hun måtte faktisk innrømme for seg selv, da det hele var over, at hun innerst inne hadde kjent det som om nettopp det ubehagelige, det uverdige ved dette sex-tablået hvor hun hadde vært aktør, på en merkelig dyp og ukontrollerbar måte tiltalte henne. Og da hun igjen registrerte hans overveldede reaksjon, og tok imot hans ydmyke, nærmest hundeaktige takknemlighet, da hun var kommet inn igjen fra badet hvor hun hadde fått vasket ansiktet og stelt seg litt, innså hun at det hadde vært vel verdt anstrengelsen. Hun ville ikke engang tenke på det som en ydmykelse lenger, det hadde vært en seier!

Men at hun selv skulle ha blitt så ute av stand til å finne svar i sin egen kropp på hans stadige rier av opphisselse, for ikke å snakke om den grenseløse lykkefølelsen som tydeligvis fylte ham etterpå, når det hele var over, det hadde begynt å bekymre henne. Og dette førte nok til at konsentrasjonen hennes flagret litt mer enn godt var under de første, krevende eksamensdagene.

Sigmond derimot, følte seg helt på topp under eksamen. Selvsagt hadde han forberedt seg godt, og selvsagt hadde han satt seg fore å briljere, som han pleide, særlig i norsk hovedstil. Ja, kanskje enda mer enn han pleide denne første eksamensdagen. For da han satt der med oppgaven foran seg, falt solskinnet plutselig inn over bordet og over papirarkene på en måte som fikk ham til å tenke på Selma, på de gyldne fargene i huden og håret hennes. Og på den uventede gløden og oppfinnsomheten hun plutselig hadde oppvist siste gang de var sammen – hun som ellers var ganske tilbakeholdende når det gjaldt eksperimentering med sex. Hvem ville ikke ha følt seg ekstra ansporet til å yte en særlig følsom og inngående tolkning av Garborgs ’Haugtussa’ etter en slik opplevelse?

«Ho er mager, mjuk og mjå med brone og vene drag …» Rent bortsett fra at Selma var en høy, atletisk og ganske kraftig bygget pike, og dessuten blond, syntes Sigmond at denne beskrivelsen passet hans kjæreste på en prikk. Og hans fortolkning av diktet ble deretter.

Harald var i utgangspunktet bare irritert over at et nynorsk verk overhodet var brukt i hovedmålsoppgaven, og lurte på om dette muligens kunne gi grunn for en klage til eksamensnemnda. Men det som virkelig irriterte ham var denne forbaskede kløen som hadde begynt å melde seg i hans nedre regioner for et par dager siden, som ikke så ut til å ville gi seg, og som ærlig talt var begynt å bekymre ham litt. For han kunne ikke forstå hva det var. Han var en alminnelig sunn og renslig gutt som aldri hadde hatt noe trøbbel med ’vannverket’ før. Selvsagt kunne han ha gått til en lege, men unge menn søker nå engang ikke så gjerne lege om det ikke gjelder rene idrettsskader. Så det var et stjålent studium av en legebok han fant i foreldrenes bokhylle som først satte ham på tanken at han kanskje kunne ha blitt smittet av en kjønnssykdom.

Han skjøv tanken fra seg med en gang. Selvsagt gjorde han det. Han? Altså Hanna? Umulig! For det måtte nemlig i tilfelle komme fra Hanna siden hun var den eneste piken han hadde ligget med – når sant skulle sies. Så hvis han virkelig var smittet av dryppert, hvis symptomer han syntes stemte påfallende med hans plager, så måtte det ha kommet fra henne!

Det verste var at tanken ikke kunne avvises. Ikke helt. Ikke hundre prosent. Ihvertfall ikke i teorien, siden han visste at Hanna hadde hatt en elsker før ham. (Å, bare å formulere disse ordene «hatt en elsker» plaget ham faktisk ennå!). Det hadde ikke vært noe langvarig forhold, ikke noe alvorlig, det hadde hun jo forsikret ham om flere ganger. De hadde knapt nok rukket å bli kjent før hun fant ut hva for en utrivelig type han egentlig var. Men de hadde altså hatt tid til å ligge sammen. Såvidt, ifølge henne.

Og nettopp dette, at det bare hadde dreid seg om et kortvarig eventyr, nærmest en tilfeldig forbindelse, noe som hadde trøstet ham tidligere, i begynnelsen av deres forhold, når han ble overfalt av sjalusiens ukontrollerbare kramper, det vokste nå til en skremmende trusel (om det først hadde vært én, kunne det ikke like godt ha vært flere? … Og så videre). Ikke bare mot hans kjærlighet til Hanna – hvor sterk og ekte var den egentlig, siden han kunne tenke slik om henne? Han hadde jo hørt om folk som var blitt smittet både av håndklær og toalettseter, hvorfor med en gang mistenke Hanna? Samvittighetsnag la seg til summen av hans plager og gjorde at han følte seg enda elendigere. Hele situasjonen ble en trusel mot selve hans person, hans helse, ja kanskje hele hans fremtid!

Der satt han altså rett og slett og skulle skrive sin norske hovedstil til examen artium og klødde infernalsk i skrittet. Forhuden var rød og oppsvulmet, det hadde han konstatert i dag morges. Penishodet ømt og sårt som en verkende fingertupp. Han hadde selvsagt hatt god nok grunn til sykefravær, men da hadde han jo måttet oppsøke lege. Og siden det gjaldt eksamen, ville selvsagt foreldrene ha forlangt å få vite hva som feilte ham. Så den utveien var blokkert. Ikke kunne han be om å få gå på toalettet for mange ganger heller uten å vekke oppmerksomhet; og å stå der og lindre sitt såre lem i kaldt vann under en inspektørs granskende blikk forekom ham alt annet enn tiltalende.

I denne sinnstilstanden er det lett å forstå at Harald valgte en temmelig udeltagende fortolkning av stakkars Haugtussas sjelelige formørkning.

Hanna var den som trivdes best med hovedstilen. Hun syntes hun fant gjenklang for forvirringene i sitt eget sinn hos den ensomme gjeterjenta. Så mange spørsmål, viktige spørsmål, hadde begynt å melde seg for henne ut over våren: spørsmål om fremtiden med Harald, om utdannelse, flytting hjemmefra, hva hun egentlig ville med livet sitt …? Jo, hun kunne saktens sympatisere med denne hjelpeløse pikefiguren som gikk omkring i heiene og tok alle ting inn over seg, tenkte og grublet, og til slutt ikke fant noen vei ut …

Hanna leverte en vakker og innfølende skildring av Haugtussa som personifiseringen av ungpikesinnets uro og konflikter i en oppbruddssituasjon.