Knut Faldbakken

Eksil

Roman

Gyldendal

TOLKENS BOK

1

Hver gang han gikk ut av leiligheten og låste døren etter seg, kjente Tobias Bertrand et ørlite blaff av lykke.

Det var en lykkefølelse som ikke helt lignet noe annet han kunne komme på. Den var for eksempel helt ulik følelsen av trygghet og velvære som ofte grep ham når han kom inn i den velkjente oppgangen i Thereses gate, klatret oppover trappene i den gamle gården, til tredje etasje og låste seg inn. Når de hjemlige luktene, lyset over møblene, selv lyden av skrittene hans over gulvet beroliget ham, var med å definere og sette rekvisittene i livet hans på plass igjen, for eksempel når han hadde vært ute på reise og følte trang til å bli fylt opp igjen av tilværelsens normalitet. Han likte følelsen av at alt der inne var nøyaktig som det hadde vært da han dro. Selvsagt stemte ikke det i alle detaljer, E. bodde og levde i leiligheten også når han var borte, og måtte nødvendigvis sette sine avtrykk på deres felles omgivelser, men med den sans for orden og gjensidig respekt for hverandres vaner de hadde opparbeidet gjennom årene, var det likevel lett for ham å fremkalle den betryggende følelsen av uforanderlighet, av konstans som han med en slags takknemlighet innså omfattet selve livet, «møbleringen» av hele tilværelsen hans, hvis orden og forutsigelighet han pustet inn hver gang han låste opp ytterdøren og tok de første dype åndedrag i atmosfæren av velkjente dufter.

Men denne beruselsen av hjemkomstens trygge gjenkjennelser varte ikke lenge. Etter en stund, kanskje bare et par timer, kunne han stå på trappeavsatsen på vei ut og føle akkurat det motsatte, at han nå forlot leiligheten nøyaktig som han hadde funnet den, uten å ha etterlatt seg ett eneste spor (hvilket heller ikke strengt tatt kunne være riktig i enhver sammenheng, det var innlysende), som om han uhørlig og usynlig hadde svevet omkring der inne og utført sine små umerkelige ærender, og nå forlot åstedet igjen, med en følelse av lettethet. Ja, mer enn det! Det var et sting av hemmelig, uskikkelig fryd kan kjente, som om han var i ferd med å begi seg ut på noe han ikke burde gjøre, ta for seg av muligheter han knapt ante at eksisterte, noe uklart og svakt utekkelig som likevel trakk og dro. Han registrerte det uten å ønske å analysere det nærmere fordi det hele virket som noe fullstendig bagatellmessig, en stemning som oppsto og oppløste seg i løpet av sekunder. En flyktig distraksjon. Tankespinn. Og i alle fall, helt ulikt ham, slik han vanligvis tenkte og følte.

Men det var der. Det kom tilbake. Hver gang han hadde trådt over dørterskelen og dro døren fast til for å høre det ekstra kneppet når tungen gled inn i låsen, øyeblikket da han definitivt stengte seg selv ute fra den velkjente oversiktligheten og roen som hvilte i rommene bak døren, måtte han trekke pusten i et lite hikst av forventning. Og uvilkårlig, absolutt uten bevisst å ville det slik, lot han hjernen formulere de meningsløse ordene: «Hva om dette er siste gang? Hva om jeg aldri skulle komme tilbake hit?» Det var et svart hull i hans ellers så jevnt gjennomlyste bevissthet, en liten, men urovekkende rystelse, et øyeblikk av vill glede, som varte ett sekund eller to. Så var det borte. Så kunne han igjen konsentrere seg om sine gjøremål og glemme alle merkelige innfall.

Tobias Bertrand var nemlig tilfreds med sitt liv. Han planla slett ikke noen drastisk forandring i sin tilværelse. Han var ikke en type som lå under for impulsive beslutninger og uoverlagte handlinger. Han var gift, han hadde arbeid, han bodde sentralt og godt i hovedstaden og hadde en brukbar økonomi. Han hadde en gammel mor i live som han sjelden besøkte, få venner som sto ham så nær at han kunne ønske å oppsøke dem. Arbeidet hans medførte så mye reising at det å kunne være hjemme virket beroligende og avslappende på ham. Egentlig hadde han ingen steder han spesielt ønsket å dra til – når han tenkte etter.

Samlivet med E. fungerte helt tilfredsstillende. For henne også, det ga hun da ofte nok uttrykk for. Det var en annen ting i livet hans som det ikke heftet spørsmål ved.Til henne hadde han selvsagt aldri nevnt noe om disse innfallene. Hennes reaksjon ville da også høyst sannsynlig ha vært å foreslå at de skulle begynne å tenke alvorlig på å få barn, noe hun gjerne brakte inn i samtalen som en mulig løsning på nær sagt ethvert problem, og som han visste at hun var svært opptatt av, men som var et emne han selv gjerne unngikk, for han likte ikke tanken på familieforøkelse. Han likte ikke tanken på barn i det hele tatt. Deres barn. Han hadde ikke noe imot barn i og for seg, men konsekvensene for ham selv, for dem begge, de praktiske følger et slikt skritt ville få for deres tilværelse sammen, uoversiktligheten i alle slags forpliktelser som fulgte med et slikt skritt, alle de uappetittelige detaljene forbundet med tilværelsen som småbarnsforeldre, skrik og uro til alle døgnets tider, rot og kaos i leiligheten, alt dette syntes ham fullstendig uoverskuelig og meget ulystbetont, ja, det ville ha virket direkte truende, om det ikke hadde vært så fullstendig fjernt for ham. Han kunne rett og slett ikke forestille seg et barn plantet inn i deres liv. Han syntes de hadde det så bra som de hadde det, han var glad i E. og ønsket ingen forandring i de balanserte avveiningene som styrte livet deres, de hadde tross alt truffet hverandre som voksne mennesker og bare vært gift i syv år.

Selvsagt hadde han aldri uttrykt sine følelser på denne måten overfor henne. Han så ingen grunn til å provosere henne, enn si såre henne ved å sette hardt mot hardt i et så følelsesladet spørsmål som dette lot til å være for henne, og for kvinner generelt. Han så dette feltet som kvinners eksklusive doméne, et område han gjerne holdt seg unna, hvor han selv, og menn i sin alminnelighet var satt utenfor av selve sin biologiske eksistens, og sant å si var han likeglad. Så lenge det ikke kom til konfrontasjoner. Men E. var hensynsfull nok – og klok nok – til ikke å presse ham på dette punktet, på samme måte som han passet på å svare med passelig runde, avventende formuleringer når spørsmålet ble brakt opp, selv når det hendte at hun ble mer direkte og passet på å la det falle en bemerkning om at hun «ikke ble noe yngre med årene», og at «fabrikken snart ville bli nedlagt», når for eksempel alderen hennes ble nevnt. Siden hun nettopp hadde fylt trettini, måtte han jo gi henne rett i at sjansene hennes, ihvertfall statistisk sett, til å bli mor, begynte å skrumpe inn, og han var takknemlig for at hun valgte å meddele sin utålmodighet på denne skånsomme måten, i stedet for å lage scener og stille krav.

Men dette var ikke noe han tenkte på ofte. Det var ikke slike ting Tobias Bertrand ønsket å beskjeftige hjernen sin med, og det var slett ikke slike tanker som opptok ham denne fine junidagen, der han skyndte seg nedover Thereses gate for å rekke trikken til sentrum. Han skulle tvert imot i et viktig møte med en gruppe industrifolk, produsenter av software og dataelektronikk, og gjennomgå betingelsene i et tilbud han hadde fått om å være tolk for en delegasjon de skulle sende avgårde for å opprette kontakter i Nord-Vietnam. Tobias Bertrand var tolk av yrke og tok gjerne godt betalte freelanceoppdrag innimellom sine mer stabile engasjementer i forbindelse med offisiell norsk representasjon i Brussel, Haag og Strasbourg.

Møtet skulle finne sted på en av produsentenes hovedkontor helt ute i Asker. Det betydde at han måtte ta toget siden de ikke hadde bil – en klok, moden og tidsmessig, for ikke å si, økonomisk «riktig» avgjørelse som han gratulerte seg selv med. Han likte tog. Noe skjedde med ham når han tok plass på et tog. Å stige på toget var på en måte å legge ut på en reise samtidig som alt forble slik det var. Tobias Bertrand var svært reisevant. Han likte å reise, men enda mer likte han følelsen av å forflytte seg samtidig som han forble der han var, følelsen av å ha lagt ivei, at det ennå skulle vare en stund til han kom frem til bestemmelsesstedet, men at han i mellomtiden befant seg i det perfekte, uforanderlige tomrom hvor selv tidens drivende puls ikke lenger dundret så bydende i kroppen. En reise med tog var som en kapsel som lukket seg rundt ham hvor ingen utenfra kunne nå ham, hvor han i et lykkelig, fristilt tidsrom kunne føle seg suveren, uangripelig, uavhengig både av dem han hadde forlatt, og dem han skulle møte ved endestasjonen, overgitt omgivelsenes bekvemmelighet som abstraherte bevegelsen og hindret enhver reell berøring med den geografien han beveget seg igjennom, omskapte forflytningen til flimrende bilder, til en uvirkelig drøm. En togreise var for Tobias Bertrand å kunne bevege seg grenseløst uten å måtte røre seg av flekken, hvor utgangspunktet etter bare noen minutter ble like fjernt og uvirkelig som bestemmelsesstedet, hvor det ikke var påkrevet hverken å føle savn etter det han fjernet seg fra, eller forventning overfor det som ventet ham. Alt ble oppslukt av togreisens syngende, duvende, tett omsluttende tomrom.

Som alle andre hadde også Tobias Bertrand sine drømmer og fantasier, selv om de kanskje ikke på dette tidspunkt virket særlig dristige eller originale. Faktisk tenkte han ganske mye på dette å bevege seg, bryte opp, eksistere i dette tomrommet mellom to destinasjoner. Han tenkte på reiser han hadde foretatt, alene eller sammen med E., på vellykkede reiser, for eksempel bryllupsreisen deres til Roma, på mindre vellykkede ekskursjoner som en ferietur til et herregårdshotell i Wales hvor det regnet i to samfulle uker, rommene var uten effektiv oppvarming og han hadde pådratt seg en kraftig forkjølelse. Men han tenkte mer på reiser han ennå ikke hadde rukket å gjøre, steder han hadde hørt om som han gjerne ville besøke, og aller mest tenkte han på å bare «dra avgårde» mot ukjente, udefinerbare mål. Dette var faktisk noe han tidvis lengtet etter å gjøre, enda han nøkternt innså at selve tanken var ganske urealistisk, ja, egentlig helt absurd og skjøv den unna. Likevel forsøkte han alltid å holde fast på følelsen av å bevege seg fritt og uhemmet i en slags fullkommen uforstyrrelig likevekt når han var ute og reiste. Han søkte aldri kontakt med sine medpassasjerer, og hatet det når noen henvendte seg til ham, han ville være ubundet, utilgjengelig, uten ansvar for noen. Da elsket han å reise. Å reise slik var for ham en måte å opphøre å eksistere på innenfor et begrenset tidsrom, og denne ikke-eksistensen hørte med til hans lifligste lystforestillinger.

På den måten måtte man si at han hadde valgt seg det ideelle yrke. Som autorisert tolk kunne han være på farten i uker av gangen, billetter fikk han tilsendt i posten, og hotellrommene sto ferdig booket. Alle praktiske arrangementer rundt tolkingsoppdragene var det andre som tok seg av. Og selv om reisemålene for det meste var velkjente, dukket det tidt og ofte opp en ny destinasjon som pirret hans fantasi og eventyrlyst. Som nå: Vietnam om tre uker med åtte norske elektronikkprodusenter. Interessant. Utfordrende …

2

Men så gikk den hersens trikken rett for nesen på ham. På taxistasjonen ved Bislett var det selvsagt ingen biler inne. Et raskt overslag over tiden han hadde til rådighet fortalte ham at han ikke hadde noe å tjene på å gå tilbake til leiligheten og ringe etter en taxi, da var det bedre å gå. Han ville ennå kunne rekke toget til Asker klokken 10.40. Om det knep, kunne han også praie en taxi langs veien.

Det var en fin dag. Normalt ville han ha nytt spaserturen i det gode været, bortover Josefinegaten, forbi rekken med vakre byvillaer fra århundreskiftet, nedover den travle Hegdehaugsveien som raskt hadde utviklet seg til et av byens livligste og mest fargerike shoppingstrøk, gjennom Slottsparken mot Nationaltheatret stasjon, et tverrsnitt av byen på sitt beste. Han kom fra en småby og elsket storbyer. Han likte disse strøkene hvor Oslo kunne oppvise en urban sjarm som han så ofte ellers syntes byen manglet i sammenligning med andre hovedsteder han jevnlig besøkte. Men akkurat nå hadde han for liten tid. Han var andpusten allerede. Han hastet forbi de lekre forretningene med utstillingsvinduene fulle av sommermote for velkledde menn. Solen varmet enda så tidlig det var på dagen. Han følte svetten piple under den nystrøkne skjorten. Sommerlig antrukne mennesker langs fortauet tvang ham til å sette ned farten. Han speidet etter ledige drosjer, på en dag som idag skulle det da være nok av dem, men ingen var å se. Han kunne likevel rekke det. Han begynte å småløpe. Han hatet tanken på å komme til møtet i gjennomsvettet skjorte. Tobias Bertrand likte å være velkledd. Han var ikke noen ulastelig snobb som brukte store summer på å kle seg opp. For ham var det å være «kledd» mer en måte å passe inn på, en gjenkjennelse og praktisering av kleskoden som fungerer blant siviliserte mennesker, en overenskomst som gjør all kommunikasjon litt lettere. I sitt arbeid, særlig i offisielle oppdrag, var det en selvfølge at han var korrekt antrukket til enhver anledning. Dessuten var det viktig ikke å dyrke noen iøynefallende personlig smak. I rollen som tolk var det naturlig og ønskelig å være så upåfallende som mulig. For Tobias Bertrand var det å være velkledd en måte å gjøre seg selv usynlig på.

I Slottsparken ble han hindret av ikke mindre enn to grupper med turister. Polakker, konstaterte han tørt mens han banet seg vei gjennom den første flokken av joggedresskledde tilreisende. Polsk var blant de slaviske språk han behersket. Han løp ned Slottsbakken, over krysset øverst i Karl Johan, trengte seg gjennom sammenstimlingen foran stasjonsinngangen, styrtet gjennom tunnelen og ned rulletrappen som førte til perrongene. Den var uendelig lang. Han skrittet ut som en maratonløper og følte et øyeblikk at han likevel hadde noe igjen for timene i mosjonsstudio. Han hørte lyden av vogner i bevegelse over skinner. Det kunne være hva som helst. Det kunne være ankommende tog vestfra. Han hadde ennå tid nok …

Men da han kom tumlende ned på den lange perrongen, så han baklykten på det forsvinnende toget. Klokken viste 10.42. Det var hans tog, ingen tvil om det. Han som aldri pleide å komme for sent. Ikke til noe. Forbasket også! Irritasjonen og mismotet som grep ham sto ikke i forhold til dette trivielle lille uhellet. Forsinkelsen ville jo bli bagatellmessig. Det gikk tog i vestlig retning i ett sett. Sannsynligvis ville han måtte vente ti, i høyden femten minutter. Han kunne bare ringe opp og forklare de få minuttenes forsinkelse, om det nå i det hele tatt var nødvendig (men så oppdaget han at han hadde lagt mobiltelefonen igjen i leiligheten, fordømt også!).

Mens stasjonen raskt tømtes omkring ham, og de reisendes hastige skritt snart bare lød som hvisking langs de øde perrongene, ble Tobias Bertrand gående og rusle litt formålsløst frem og tilbake for å få lokalisert en ruteplan for togene vestover, og en telefonboks om det skulle vise seg å bli lenger å vente enn han hadde regnet med.

Det var da han fikk øye på paret som lå på gulvet, delvis skjult bak en betongpilar, innviklet i en het omfavnelse.

Dette var et syn som på ingen måte skulle ha hisset opp Tobias Bertrand: to utålmodige elskende på en stasjon, hvor ofte ser en ikke slike scener hvor en nå måtte befinne seg på kloden? I høyden kunne han ha fundert litt på hvorfor de ikke fant det umaken verdt å gå de få skrittene oppover trappene, ut av stasjonen, opp i parken, slik at de kunne få strukket seg ut i gresset og virkelig nytt det deilige solskinnet.

Det at de lå på gulvet, rett på den kalde, harde, støvete betongen, var en ting. Det andre var den praktiske detaljen at paret lå klint opp mot stativet hvor rutetabellen sto oppslått, slik at Tobias Bertrand faktisk i sin befippelse måtte gjøre en runde og liksom tilfeldig komme tilbake og nærme seg de to, det vil si, oppslaget med rutetabellen, på en «naturlig» måte. Og det at han rett og slett måtte stille seg opp nær nok til at det var mulig å skjelne rutetidene, betydde naturligvis at han også ble stående temmelig nær det elskende paret. Så nær at ikke et eneste sukk eller stønn fra de to unnslapp ham. Og selv om han hadde de beste forsetter om ikke å la seg forstyrre av dette, og heller ikke forstyrre de to – det eneste fornuftige å gjøre var jo å overse dem så godt det var mulig – var det ikke til å unngå at de fløt inn i synsfeltet hans der de vred seg over, under og omkring hverandre, fullstendig oppslukt i sitt kjærlige basketak. Og uten egentlig å ville stirre på dem – skjønt han hadde vel, sant å si, stilt seg opp nærmere enn det hadde vært strengt nødvendig – kunne likevel ikke Tobias Bertrand unngå å merke seg ihvertfall tre ting – for han hadde sans for detaljer: Damen var en god del eldre enn sin kavaler som knapt virket ute av tenårene, hun hadde glatt gullring på fingeren, og hun hadde strømper festet på gammeldags vis (som visstnok var blitt så moderne igjen) med stropper og belte og det hele. Dette kunne han greit konstatere fordi kavaleren hennes hadde skjøvet det korte skjørtet helt opp omkring livet på henne og var etter alle solemerker å dømme i ferd med å forberede en inntrengning i sin venninne, der hun i øyeblikket lå over ham og lot ham slite og dra i et minimalt truseplagg.

Det var noe i hele denne scenen, to menneskers fullstendige overgivelse til sin lyst uansett tidspunkt, sted og eventuelle tilskuere, denne demonstrasjonen av dyp, brunstig villskap, det totale fravær av enhver tanke på anstand, på sømmelig adferd, på moral eller konsekvenser som grep Tobias Bertrand så sterkt at han følte bena vakle under seg. Og da han attpå til så den butte guttehånden dekorert med en primitiv tatovering på håndbaken, rive tekstilflikene unna og grave fingrene grådig inn i den bløte kvinneanatomien der den sto så nådeløst utlevert mellom skjørtekanten og strømpestrikkene, kunne ikke Tobias Bertrand holde tilbake et stønn. Og det var et stønn som kom helt fra dypet i ham, som om det var ham selv som var blitt penetrert på denne brutale måten både fysisk og psykisk, et stønn som overdøvet guttens pesing og kvinnens klynking, et stønn som ga gjenlyd og ble mangfoldiggjort under stasjonshvelvene og fikk de to på betongen til å sanse seg, stanse opp i sine kåtskapsøvelser og stirre på ham, der han sto med et utilslørt måpende uttrykk og glante tilbake fra to meters avstand.

– Hva faen …! utbrøt den unge gutten og begynte å skyve seg opp i sittende stilling. – Hva faen er det egentlig du …?

– Nei … jeg? Ingenting … Det var bare togtabellen … Der!

Han ville peke på tabellen, forklare sitt nærvær, insistere på sitt rettmessige ærend her. Men armen hans falt bare slapt ned langs siden etter å ha gjort en ubestemt bue i luften.

– Toget til Asker … Han uttalte ordene som om alt avhang av at de ble korrekt oppfattet. – Jeg beklager, jeg mente virkelig ikke …

– Herregud … mumlet kvinnen og ga seg til å ordne på klærne.

Hun måtte virkelig nærme seg førti, med bleket, men velklippet hårfrisyre, rød, stramtsittende strikkoverdel som hun nå dro opp igjen over brystet, svart miniskjørt, mørke strømper og røde sandalsko med tynne reimer og sylhøye hæler. Solariumbrun i huden. Omhyggelig make-up. Pene ben. Egentlig var hun ganske tiltrekkende under den altfor utfordrende staffasjen. En pyntelig drabantbyfrue som leker ludder, tenkte Tobias Bertrand og dro straks blikket – og tanken – til seg igjen. Det hadde vært nok forviklinger denne morgenen om han ikke i tillegg skulle gi seg til å spekulere over livssituasjonen til folk han tilfeldigvis så på stasjonen.

– Herregud, sa kvinnen igjen henvendt til gutten, som om hun overhodet ikke enset noen annens nærvær. – Har du en sigarett?

– Jeg er tom, svarte gutten som hele tiden hadde blikket fiksert på Tobias Bertrand på en måte som uroet ham langt utover det at han følte seg pinlig berørt i denne ubehagelige situasjonen.

Han så ikke direkte utiltalende ut. Han kunne godt kalles «vakker» på den selvfølgelige måten de fleste unge mennesker fremstår som vakre uten å være seg det bevisst, eller gjøre seg noen særlige anstrengelser for å oppnå det. Håret var tykt og mørk blondt, halvlangt og bakoverkjemmet. Øynene klare og blå. Huden satt stramt over muskulaturen. Det glatte ansiktet var bare skjemmet av et tynt, uflidd hakeskjegg. Foruten t-trøye var han iført jeans og hvite joggesko. Han kunne for så vidt vært medlem i et hvilket som helst idrettslag, stått avbildet på plakat iført et hvilket som helst sportsantrekk. Men ansiktsuttrykket var som størknet i en foraktfull geip, og blikket var smalt og fiendtlig:

– Kanskje typen vår her har en røyk å spandere?

Han reiste seg. Han var ikke høyere enn Tobias Bertrand, men han var velbygd og kraftig. Musklene i overarmer og skuldre spente mot stoffet i t-trøya. Nakken var bred. En kroppsbygger, utvilsomt. En jernpumper. En ung, destruktiv kraftmaskin.

– Men så ikke bare stå der og måp da, jeg spurte deg om du hadde en røyk?

Nå var avstanden mellom dem bare litt over meteren. Tobias Bertrand kunne kjenne lukten av ham. Han tenkte numment at han kanskje burde snu seg og løpe. Flykte derfra før dette utviklet seg. På den annen side var det jo usannsynlig at unggutten ville angripe ham her, på Nationaltheatret stasjon midt på blanke formiddagen, hvor mennesker kom og gikk i ett sett, hundrevis, tusenvis. Han syntes hele tiden han hørte ekkoet av skritt som nærmet seg i den ene eller den andre enden av perrongen, men han så ingen. Dessuten ville jo toget hans komme hvert øyeblikk …

– Jeg spurte deg om noe! Er du døvhørt, eller …?

Nå sto han tett opptil Tobias Bertrand og det å rope ham rett inn i ansiktet lot til å hisse ham opp. Situasjonen var blitt meget ubehagelig. Så uvirkelig det enn syntes, var Tobias Bertrand sikker på at det nærmet seg en konfrontasjon, og at det ikke var noen måte han kunne unnslippe på. Han kunne egentlig ikke begripe at det var han, Tobias Bertrand, som sto her og var innblandet i en episode som etter hans begreper hørte hjemme på TV-nyhetenes reportasjer om by-vold. Samtidig kokte hjernen hans av tanker om mulige måter å unnslippe på. Det var ihvertfall opplagt at han ville måtte finne på noe å svare straks, for ikke å provosere denne voldelige pøbelen ytterligere.

– Nei, dessverre … Jeg har ikke sigaretter på meg. Jeg røyker faktisk ikke …

– Han røyker faktisk ikke … hermet gutten vendt mot sin venninne. – Han røyker ikke, faktisk. Det er nok en skikkelig kjernesunn type dette her. Men han liker å kikke på folk når de koser seg litt for det.

– La den dusten være i fred, mumlet hun og var nede i håndvesken sin etter noe. Om hun da ikke var i ferd med å gjemme bort restene av sin istykkerslitte truse.

– I fred? Skal jeg la denne pervoen her i fred? Nei! Ikke faen om han skal få være i fred! Ikke sånn som han sto der og tok inn hele live-showet. Sånt er ikke gratis vet du, Bjarte. Du får værsågod ta og spa opp litt nå!

Penger! Selvsagt – bare han fant noen mynter i lommen, ville denne ubeskrivelige situasjonen være oppløst og ute av verden på ett-to-tre. Mens han febrilsk famlet i lommene, fikk Tobias Bertrand virkelig øye på et par andre som hadde kommet ned på perrongen. Men de sto helt i den andre enden med ryggen til og ventet på østgående tog, de kunne like gjerne ha befunnet seg på den andre siden av Innlandsisen.

Ingen småpenger! Ikke en tier! Ikke en eneste krone! Han gikk jo vanligvis ikke med småpenger i lommene. Han likte ikke skranglingen, og at det bulte ut. Ved siden av nødvendige papirer, hadde han kredittkortet sitt og et clips med sedler på innerlommen. Men der var det minst et par tusen. Skulle han ta sjansen på å vise frem så mange penger?

– Beklager så mye, det ser ikke ut som jeg har noen penger på meg …

– Du bare står her og beklager du, Bjarte. Du vil da vel ikke komme her og si at du ikke har en bitte liten kompensasjon til damen vår her, en oppmuntring til henne som jobbet så hardt for din fornøyelses skyld?

– La ham være nå da – du ser da vel at han driter i buksa av skrekk. Snart begynner han vel å skrike om hjelp …

Nå hørte han sangen i skinnegangen som betydde at et tog nærmet seg. Han sendte en bønn til en høyere makt om at det måtte være vestgående i retning Asker og Drammen. Så ville det vrimle av folk her om et øyeblikk, og han ville kunne stige på toget, finne et ledig sete, få satt seg ned, få strøket denne unevnelige episoden ut av minnet og endelig få begynt på sin reise. Om ett minutt eller to ville akkurat dette skje, det visste han, det forsto han med sin fornuft. Likevel syntes det fjernt som en deilig drøm idet du nettopp har våknet.

– Vet du, Bjarte, jeg liker typer som deg faen så dårlig …

Gutten la en hånd på brystet hans og dyttet ham bakover i retning av skinnegangen, ikke hardt eller brutalt, bare fast nok til å markere at det var en fiendtlig handling.

– En skikkelig hykler, det er det du er. Skal liksom være så pen og ordentlig fyr, og så går’n og snoker omkring på jernbanestasjoner og kikker på folk. Du liker å kikke på folk, du, hva, Bjarte, er det det som liksom er kick’et ditt? Har du prøvd dassen der borte? Jævla pervo!

Tobias Bertrand var ikke forberedt på slaget. Fullstendig uerfaren med slagsmål som han var, hadde han hele tiden konsentrert seg intenst om ansiktet til sin motstander, som om alt vesentlig som vedrørte situasjonen sto å avlese der. Derfor kom slaget som ut av det blå, og da det traff ham på kjaken, eksploderte lyden og smerten på en gang, i hodet, bak øyeeplene på ham, og i svelget som plutselig nektet ham luft til lungene. Idet han skulle til å falle, mente han å kunne høre toget mye nærmere nå, og dette hjalp ham å holde fast på en eneste tanke: Han vil drepe meg! Han kommer til å dytte meg ned på skinnegangen og la toget kjøre over meg! Han hadde nemlig lest avisnotiser om folk som helt umotivert ble dyttet ut foran tog på undergrunnsbanene i London og Paris, og dette hadde gjort inntrykk på ham. Han innså at han selv kunne bli offer for et slikt vilt anslag, anonym, alene og ikke akkurat lommekjent på de ulike T-banenett som han var, der han ofte fartet omkring i fremmede storbyer. Nå fikk angsten ham til å finne nye krefter, så han fikk kastet seg fremover i stedet for å rygge enda et skritt eller to nærmere skinnegangen, og idet han så sin motstander heve knyttneven igjen, slo han begge armene rundt ham og trykket seg inn mot guttekroppen med all sin fortvilte redselsstyrke. Han kjente den varme huden på halsen hans. Han kjente at han luktet av svette, tobakksrøyk og etterbarberingsvann. Han kjente noe tykt sive inn i munnen og ned i svelget. Han måtte hoste opp, og blod sprutet ut over guttens hvite trøye.

I samme øyeblikk skjedde det noe merkelig med Tobias Bertrand. Noe som beveget ham dypere enn både smerte og frykt: han ga seg over. Han klamret seg ikke lenger til sin overfallsmann for å hindre ham i å slå, han omfavnet ham, desperat, lidenskapelig, som en elsker omfavner sin elskede. Sinnet, indignasjonen, den forfengelige forurettetheten han hadde følt ved guttens frekke ord og miner, var forlengst forduftet. Det samme var gremmelsen over det krenkende og uverdige i hele situasjonen, og nå også den fortærende angsten. Tilbake var bare en bunnløs matthet, et ønske om å få endt dette opptrinnet, uansett hvilke ofre det måtte kreve. Uansett om det ville bety enda mer mishandling, koste enda mer smerte og ydmykelse. To knyttneveslag traff ham i ryggen, ett høyt oppe, ved skulderbladet, ett lavere, i nærheten av nyrene. Det gjorde vondt på en distansert, nummen måte som om alt ble fornemmet gjennom en filt av begynnende bevisstløshet. Svimmel, med vaklende knær og blodet silende varmt og vammelt fra kuttet i munnen, kjente Tobias Bertrand hvordan hele hans person som han gjenkjente den, liksom gled unna og gikk i oppløsning, hvordan en ryddig, strukturert og målbevisst mann i sin beste alder, i brukbar fysisk form, ved god helse, med sunne verdier og en positiv holdning til livet og verden, ble diffus, fjernet seg og til slutt opphørte å eksistere. Dette bildet han alltid hadde kunnet fremkalle og som han oppfattet som et sant og riktig portrett av seg selv, oppløste seg på noen kaotiske sekunder og fløt sammen til en fremmed og avskyvekkende figurasjon av en skjelvende, klynkende, totalt ydmyket mannsperson som klorte seg fast til sin overfallsmann fullstendig overgitt hans neste innfall, hans neste perverse lune: ville han slå igjen? Ville han dytte ham foran toget? Ville han sparke ham mens han lå nede? Eller ville han la nåde gå for rett nå da han merket sitt offers totale oppløsning, og stanse mishandlingen? Og: var det noe han selv kunne foreta seg som ville kunne sette overfallsmannen i en mer forsonlig sinnsstemning? Var det en enda mer ynkverdig stilling han kunne innta? Noe han kunne si til ham som kunne mildne raseriet hans? Noen måte han kunne finne for ytterligere å få utslettet seg selv, og kanskje derved oppnå mishandlerens overbærenhet? Var det noe mer han burde få bedt om unnskyldning for? Var det noe hans plageånd ønsket seg som han kunne skaffe ham? Penger? Hadde Tobias Bertrand hatt full kontroll over kroppen sin, hadde han revet seddelbunken opp av innerlommen og gitt den til voldsmannen uten å nøle. Men han trengte all sin kraft nå, for å få holdt seg fast i ham, tett, tett inntil ham slik at han skulle kunne kjenne den fullstendige selvoppgivelsen som hadde invadert hans tilintetgjorte motstander, slik at han skulle kunne merke at det ikke fantes en eneste gnist av aggresjon eller anklage igjen i denne plagede kroppen. Tvert imot: Han lette febrilsk etter måter å få bedt om unnskyldning på. Han innså jo at han bar en vesentlig del av skylden for dette opptrinnet selv, at det var han som hadde presset sitt nærvær på unggutten og hans venninne. Alt han ønsket nå var å få signalisert at han tok på seg sin del av skylden, ja, all skylden, for all del, gjerne det! Han måtte bare få bedt om forlatelse og kanskje få blidgjort ham, stilnet det voldsomme sinnet som pustet sur øl-ånde inn i ansiktet på ham, var det noe ytterligere offer, noen enda mer utspekulert form for selvutslettelse denne morderiske gladiatoren kunne kreve for å holde opp å slå, ihvertfall et øyeblikk? En liten stund? Han følte seg i stand til å gjøre alt, absolutt alt for å få brakt torturen til ende. Ihvertfall inntil han fikk forklart seg.

Tobias Bertrand var plutselig fylt av en gråtkvalt trang til å uttrykke seg, få formidlet at han ikke lenger kjente den minste motvilje eller aggresjon overfor denne andre personen som skrek og slo og gjorde sit beste for å få skadet ham. Tvert imot var det med en merkelig, sår sympati han nå så på sin unge overfallsmann med never som slegger og ansiktet sammenknytt av et fryktelig raseri, men likevel med de ubehjelpelig pubertetsaktige skjeggfjonene på haken. Det var ikke ham, det var selve den heslige hendelsen Tobias Bertrand beklaget så sterkt, hvordan den hadde fanget dem begge i en destruktiv og nedverdigende konfrontasjon som ingen av dem (dette var han helt sikker på) egentlig ønsket. Men samtidig var det verste, det aller mest uvirkelige ved dette som nå var i ferd med å hende med ham, at han innerst inne ikke fant spor av noe egentlig ønske om virkelig å forandre på situasjonen. Han hvilte kraftløs og viljeløs som et spedbarn i disse øyeblikkenes perverse sødme. Han nøt den fullstendige passiviseringen, hjelpeløsheten, tilintetgjørelsen. Selv smerten var nå redusert til en dønning i kroppen, en mørk, nesten frydefull legemlig klang som var med på å gjøre ham villig og myk, ja, den var iferd med å redusere kroppen hans til en motstandsløs masse. Han hadde aldri før opplevd å falle, skjebnesvangert og dypt, uten holdepunkter og håp om redning, uten klare begreper og referanser til hva som var rett og galt, ønskelig eller uakseptabelt, til hva som var ham og hvor han befant seg i forhold til tiden og rommet og normale menneskers moralske univers. Nå falt han. Nå fløt han inn i et mørke som bare var hans, hvor alle konturer var utvisket, ugjenkjennelige og truende, men likevel del av et dypere mønster, en lummer logikk som han sikkert nok kunne ha ant i seg selv tidligere, men først nå åpnet opp for, og lot seg forføre av, utillatelig, ubegripelig tillokkende. Derfor lot han seg dukke under i et varmt svelg hvor han ikke kjente bunnen, som han i disse ufattelige, halvbevisste sekundene ikke brydde seg om å forsøke å heve seg opp av. Han nøt tvert imot nedturen. Ja, han hjalp til med å tilrettelegge og fremskynde sin egen undergang ved å åpne for en impuls av motbydelig ømhet, det vil si, han skilte leppene og plasserte et hett, sugende blodkyss på sin overfallsmanns glatte, gyllenbrune hals.

– Din faen …! skrek unggutten, stemte underarmen imot presset fra Tobias’ kropp, fikk kjempet opp en luke mellom dem og stupte så fremover i et knusende springskallesprang.

Da sprakk gassrørlyset over dem og løste seg opp i en sverm av solkuler akkurat under Tobias’ neserot. Med kvalmen pumpende fra mellomgulvet og øynene blindet av kokende tårer sank han ned mot den kjølige betongen mens han fremdeles klamret seg til sin motstander. Et tak omkring bena hans var nok til at han med en uvirkelig anstrengelse fikk kjempet seg opp på knærne igjen og heist overkroppen opp slik at han kunne trykke ansiktet sitt mot voldsmannens midtparti. Der kjente han tydelig ereksjonen hans under det harde stoffet i jeansen. Men to voldsomme knyttneveslag avbrøt kontakten, hodet hans falt ut i en bue og slo tilbake mot kneet som traff ham presis under haken, og han seg sammen som en sørgende over en nyoppkastet grav, med et desperat grep om sin motstanders nakne ankel. Et spark som ramte på siden av halsen reduserte dette siste kjærtegnet til en gispende krampe som fikk kroppen hans til å krølle seg sammen.

Tobias Bertrand mistet bevisstheten i et lydløst skrik etter luft, ute av stand til å avgjøre om det var ekkoet av hans egen dødskamp som ljomet i øregangene, eller om det var toget til Asker som endelig braste inn på perrongen.