Roald Amundsen

Den norske sydpolsferd med Fram

Gyldendal

Plan og utrustning

«Lykkens gud er en kvinne. Vil du ha henne, får du gripe og bortføre henne. Det nytter ikke å spille mandolin under hennes vindu.»

Rex Beach.

«Nordpolen er nådd.» I ett nu spredtes nyheten over verden. Det mål, som så mange hadde drømt om, som så mange hadde arbeidet og lidt, ja ofret sitt liv for – var nådd. Det var i september 1909 denne efterretning kom til oss.

I samme øieblikk forstod jeg greit og tydelig, at den tredje Framferds oprinnelige plan – utforskningen av nordpolsbassenget – stod på vippebrettet. Her måtte handles hurtig og uten nølen, skulde ekspedisjonen frelses. Like så hurtig som nyheten hadde passert gjennem kabelen, like så hurtig hadde jeg bestemt frontforandring – å gjøre helt om og vende nesen mot syd.

Visstnok hadde jeg i min plan gjort opmerksom på, at den tredje Fram-ferd i ett og alt vilde bli en videnskapelig ekspedisjon og ikke befatte sig med rekordjakt, og visstnok hadde de mange bidragsydere, som så varmt hadde støttet min sak, gjort dette med den oprinnelig lagte plan for øie; men som forholdene nu hadde forandret sig, og så liten utsikt som jeg nu hadde til å realisere min oprinnelige plan, fant jeg det hverken lavt eller illojalt overfor mine understøttere å slå et slag, som med ett vilde bringe det hele på fote, – frelse de store utgifter ekspedisjonen allerede hadde hatt, og frelse de mange bidrag fra å gå i vasken.

Det var derfor med god samvittighet jeg bestemte mig til å opsette min oprinnelige plan et år eller to for i mellemtiden å søke å opdrive de manglende midler. Nordpolen, det næstsiste spørsmål av populær interesse innen polarforskningen, var løst. Skulde det nu lykkes mig å vekke interesse for mitt foretagende, stod der intet annet igjen for mig å gjøre enn å søke å løse det siste store spørsmål – Sydpolen.

Jeg vet, der har vært rettet bebreidelser mot mig, fordi jeg ikke straks fremla den utvidede plan, så både ekspedisjonens bidragsydere og de forskere, som forberedte ferder mot de samme egne, kunde lære den å kjenne. Jeg visste vel, at disse bebreidelser vilde komme og hadde derfor omhyggelig overveiet denne side av saken. Hvad de første – mine bidragsydere – angikk, så slo jeg mig snart til ro. De var alle store folk og hevet over diskusjonen om anvendelsen av de beløp, de hadde ofret for saken. Så stor tillit visste jeg, jeg hadde blandt disse folk, at de alle vilde opfatte forholdene rett og vite, at når tiden kom, vilde deres bidrag bli nyttet i det øiemed de var gitt til. At jeg ikke tok feil, har jeg allerede nu hatt utallige beviser for.

Hvad de siste angår, – de andre antarktiske ekspedisjoner, som planlaes i denne tid, – så skaffet heller ikke disse mig nogen større skrupler. Jeg visste jeg vilde bli i stand til å underrette Scott om den utvidede plan, innen han forlot civilisasjonen, og da vilde jo nogen måneder før eller senere ikke spille nogen rolle. Scotts plan og utrustning var så vidt forskjellig fra min plan og utrustning, at jeg betraktet det telegram, som jeg senere sendte ham med melding om, at vi søkte ned i de antarktiske egne, mere som et tegn på høflighet enn som en meddelelse, som selv i ringeste grad kunde bringe ham til å forandre sitt program. Den engelske ekspedisjon var helt og holdent basert på videnskapelige undersøkelser. Polen var bare en bisak, mens mine forlengede planer gjaldt Polen i første rekke. Videnskapen fikk på denne lille avstikker skjøtte sig selv; men jeg visste jo godt, at vi ikke kunde rekke Polen ad den vei, jeg hadde bestemt mig til å ta, uten i betraktelig grad å berike flere forskjellige grener av videnskapen.

Utrustningen var helt forskjellig, og jeg tviler på, at kaptein Scott med sin store erfaring i sydpolarforskning i noget punkt vilde ha veket fra de erfaringer, han engang hadde høstet, og forandret sitt utstyr efter det utstyr, som jeg fant det best å anvende. Både i erfaring og i midler var jo jeg Scott langt underlegen.

Hvad løitnant Shirase med Kaiman Maru angår, så forstod jeg hans plan så, at han vilde vie Kong Edward VII’s land hele sin opmerksomhet.

Efterat jeg således grundig hadde overveiet disse spørsmål, kom jeg til de slutninger, jeg har nevnt, og min plan var ugjenkallelig fattet. Om jeg på dette tidspunkt hadde offentliggjort min hensikt, vilde dette bare ha gitt anledning til en hel del avisvrøvl og muligvis endt med, at barnet var blitt kvalt i fødselen. Stille og rolig måtte alt forberedes. Min bror, hvis absolutte taushet jeg kunde stole blindt på, var den eneste jeg innviet i forandringen. Og mange og store tjenester ydet han mig i den tid vi var alene om kjennskapet. Så kom løitnant Thv. Nilsen, – den gang «Fram»s næstkommanderende, nu «Fram»s fører – hjem, og jeg fant øieblikkelig å måtte meddele ham min beslutning. Den måte, hvorpå han optok det, gjorde mig trygg i mitt valg av ham. Jeg forstod, at jeg i ham hadde fått ikke alene en dyktig og pålitelig mann, men også en god kamerat. Og dette var noget av det aller viktigste. Er forholdet mellem chef og næstkommanderende godt, kan mange ubehageligheter avverges og unødige plager undgåes. Dessuten medfører en god forståelse her en spire og et eksempel til god forståelse over hele fartøiet. Det var en stor lettelse at kaptein Nilsen i januar 1910 kom hjem og kunde hjelpe, – hvad han gjorde med en villighet, dyktighet og pålitelighet, som jeg ikke har ord nok for å berømme.

Planen for «Fram»s ferd mot syd var følgende: Avgang fra Norge senest innen midten av august måned. Madeira skulde være første og eneste anløpssted. Derfra skulde så kursen settes ad beste vei for et seilskib – annet kan jo nemlig ikke «Fram» betraktes som – syd gjennem Atlanteren og vest gjennem Sydhavet, søndenom Kapp det gode håp og Australien, for så endelig omkring nyttår 1911 å trenge gjennem pakkisen og inn i Rosshavet.

Som operasjonsbasis hadde jeg valgt det sydligste sted vi kunde rekke med fartøi, – Hvalbukten i den stor antarktiske barriere. Hertil håpet vi å rekke omkring 15. januar. Efter så å ha landsatt det bestemte overvintringsparti – ca. 10 mann – med materialer til hus, utstyr og proviant for 2 år, skulde så «Fram» gå ut og op til Buenos Ayres for derfra å foreta et oseanografisk tokt tvers over Atlanteren til Afrikas kyst og tilbake. I oktober skulde de vende tilbake til Hvalbukten og hente de overvintrede igjen. Så langt, men ikke lenger kunde avgjøres dengang. Ekspedisjonens fremtidige gang kunde først bestemmes senere, når arbeidet i syden var utført.

Mitt kjennskap til Rossbarrieren hadde jeg alene fra beskrivelser; men jeg hadde studert all den literatur, som omhandler disse egne så vel og nøie, at jeg, da jeg første gang møtte denne mektige masse, syntes jeg allerede hadde kjent den i mange år.

Efter grundig overveielse bestemte jeg mig for Hvalbukten til overvintringsplass av flere grunner. Først og fremst fordi vi den vei kunde rekke lenger syd med fartøiet enn noget annet sted, – en hel grad sydligere enn Scott kunde ha håp om å rekke i Mc. Murdo Sund, hvor han skulde ha sin stasjon. Og dette vilde ha en meget stor betydning for den senere sledefart mot Polen. En annen stor fordel var, at vi nådde like til arbeidsfeltet med det samme og fra stuedøren kunde se de forhold og det terreng, vi vilde få med å gjøre. Dessuten hadde jeg lov til å anta, at terrenget sydover fra denne del av barrieren, så vidt fjernet fra land, vilde være betydelig bedre og by på færre vanskeligheter enn det opskrukkede terreng langs land. Dertil kom også, at dyrelivet i Hvalbukten ifølge beskrivelsene var overordentlig rikt og bød alt, hvad vi behøvde av ferskt kjøtt i form av sel, pingviner o. s. v.

Foruten disse rent tekniske og materielle fordeler som barrieren syntes å ha som overvintringsplass, bød den også en ganske særlig og vel skikket plass for en undersøkelse av de meteorologiske forhold, fordi man her vilde være uhindret av land på alle kanter. Man vilde på selve åstedet kunne studere barrierens karakter ved daglige observasjoner, bedre enn noget annet sted. Så interessante fenomener som denne uhyre ismasses bevegelse, fødning og kalvning vilde selvfølgelig kunne studeres meget nøie på dette sted.

Til sist, men ikke minst, den overordentlige fordel, at den alltid var forholdsvis lett å rekke med fartøi. Ennu var ingen ekspedisjon blitt hindret i å trenge inn her.

Jeg visste, at denne plan – overvintring på selve barrieren – vilde bli utsatt for sterk kritikk som uvorrenhet, dumdristighet med meget annet rart. Den almindelige antagelse var jo, at barrieren var flytende her som andre steder. Ja, selv de, som hadde vært på stedet, mente jo dette. Shackletons beskrivelse av forholdene deri da han passerte, syntes ikke meget lovende. Mil på mil hadde brukket av, og han takket sin Gud, at han ikke hadde lagt sitt hus der. Skjønt jeg setter Shackleton, hans arbeide og erfaringer overordentlig høit, så tror jeg dog, at hans slutning den gang var overilet. Heldigvis for mig får jeg legge til. For hadde Shackleton, da han passerte Hvalbukten den 24. januar 1908 og så buktisen i ferd med å brekke op og drive ut, ventet nogen timer eller i høiden et par dagers tid, da vilde sannsynligvis Sydpolsspørsmålet vært løst lenge før desember 1911. Med sitt skarpe blikk og sunde omdømme vilde han nemlig ikke vært lenge om å avgjøre, at den indre del av Hvalbukten ikke består av flytende barriere, men at barrieren der hviler på et godt, solid underlag, sannsynligvis i form av små øer, skjær eller grunner, og han vilde herfra, med sine dyktige kamerater for alltid ha bragt polspørsmålet ut av verden. Men omstendighetene vilde det anderledes, og sløret blev kun løftet, ikke revet bort.

Jeg hadde ofret et særlig studium på denne spesielle dannelse i barrieren og var kommet til det resultat, at den dannelse, som idag finnes i Rossbarrieren under navn av Hvalbukten, ikke er noget annet enn den selvsamme bukt, som blev observert av Sir James Clark Ross, visstnok med en del og store forandringer, men allikevel den samme. I 70 år hadde altså denne dannelse – med undtagelse av de avbrukne stykker – holdt sig på samme sted. Jeg sluttet mig derfor til, at nogen tilfeldig dannelse kunde det ikke være. Hvad der den gang i tidenes morgen har stoppet den mektige og voldsomme isstrøm på dette sted og dannet en fast bukt i iskanten, som ellers løper næsten like frem, har ikke vært bare et flyktig lune av den forferdelige makt, som kom brusende frem, men noget ganske anderledes solid – noget som var solidere enn den hårde is – nemlig det faste land. Her tørnet så barrieren på dette sted op og dannet den bukt, som vi nu kaller Hvalbukten. Våre iakttagelser under vårt ophold der godtgjør riktigheten av denne teori. Jeg nærte derfor ingen som helst betenkelighet ved å legge stasjonen på den del av barrieren.

Landpartiets plan var, så hurtig som hus var bygget og proviant bragt i land, å føre proviant i marken og oprette depoter så langt mot syd som mulig. Jeg håpet å få bragt så meget proviant ned til 80° s. br., at vi kunde betrakte denne bredde som den egentlige begynnelsesstasjon for selve sledeferden mot Polen. Vi skal senere se, at dette mitt håp blev mere enn opfylt og et mange ganger større arbeide utført. Når disse depotarbeider var utført, vilde vinteren stå for døren, og med det kjennskap, vi hadde til forholdene i de antarktiske egne, måtte alle forholdsregler taes for å møte det koldeste og sannsynligvis mest stormfulle vær, nogen polarekspedisjon hittil hadde observert. Min hensikt var, så snart vinteren hadde satt vel inn, og alt på stasjonen var bragt i god orden og gjenge, at koncentrere alle våre krefter omkring det ene mål – å nå Polen.

Jeg vilde søke å få folk med mig, som i særlig grad var skikket for utearbeide i kulden. I ennu høiere grad gjaldt det å få folk med erfaring i hundekjørsel. Jeg forstod, hvilken avgjørende betydning det vilde få for utfallet. Det har sin fordel og sin mangel å ha erfarne folk på en ferd som denne. Fordelene er innlysende. Når de mange erfaringer bringes sammen og benyttes med fornuft, kan selvfølgelig meget opnåes. Den enes erfaring kan ofte komme beleilig inn, hvor den annens mangler. De fleres erfaringer vil supplere hverandre og danne et nær sagt fullkomment hele. Dette håpet jeg å opnå. Men ingen roser uten torner. Har det sin fordel, har det også sin mangel. Mangelen i dette tilfelle vil gjerne være den, at en og annen kan mene å sitte inne med så stor erfaring, at alt annet, enn hvad han selv «den erfarne mann» mener, er verdiløst. Det er selvfølgelig beklagelig, når erfaringen får dette utslag, men med tålmod og fornuft kan det jo temmes. Fordelene er iallfall så store og overveiende, at jeg hadde bestemt mig til i størst mulig utstrekning å ha erfarne folk. Det var min plan å anvende vinteren helt ut til arbeide på vårt utstyr og drive det frem til så nær fullkommenhet som mulig. Hvad der også måtte ofres tid på var å slå ihjel et tilstrekkelig antall sel, så vi kunde ha ferskt kjøtt både til oss selv og til våre hunder den hele tid. Skjørbuken, polarekspedisjonenes verste fiende, måtte for enhver pris utestenges, og for å opnå dette var det min hensikt å anvende fersk mat hver eneste dag. Det falt lett å gjennemføre dette, for alle uten undtagelse foretrakk selkjøtt for hermetikk. Når våren kom, håpet jeg så sammen med mine kamerater å stå sund og frisk ferdig med et i alle deler komplett utstyr.

Planen var å forlate stasjonen så tidlig på våren som mulig. Hadde vi først innlatt oss på denne rekordjakt, måtte vi for enhver pris være de første på stedet. Alt måtte settes inn derpå. Allerede fra det øieblikk jeg hadde fattet planen, hadde jeg også opgjort, at vår kurs fra Hvalbukten måtte settes rett mot syd og helst følge den samme meridian like til Polen. Herved vilde vi opnå å gjennemreise et helt nytt område og foruten rekorden også vinne andre resultater.

Jeg blev høist forbauset, da jeg senere fikk høre, at der fantes folk som virkelig hadde trodd, at vi fra Hvalbukten hadde satt kurs for Beardmore-breen – Shackletons vei – og fulgt denne sydover. La mig hurtigst mulig få gjort opmerksom på, at denne tanke ikke en eneste gang streifet mitt sinn, da jeg la planen. Scott hadde erklært, at han vilde ta Shackletons rute, og dermed var den sak opgjort. Under vårt lange samvær på Framheim kom ikke én av oss en eneste gang med en hentydning til den mulighet. Uten diskusjon var Scotts rute erklært fredlyst.

Nei, veien lå mot syd den, og kranglet måtte det terreng bli, som skulde hindre oss i å komme op på platået. Planen var å sette kurs mot syd og ikke gå ut av meridianen, uten at uoverkommelige hindringer tvang oss til det. Jeg forutså, at der fantes folk, som vilde kaste sig over mig og beskylde mig for «skitten konkurranse» o. s. v., og en skygge av rett kunde de kanskje fått, dersom vi virkelig hadde tenkt å gå inn i kaptein Scotts vei. Men ikke et øieblikk falt det oss inn. Vårt utgangspunkt lå 350 kvartmil eller ca. 650 kilometer fra Scotts vinterkvarter i Mc. Murdo sund, så nogen inntrengen på hans område kunde der ikke bli tale om. Forøvrig har professor Nansen på sin greie og overbevisende måte én gang for alle gjort ende på dette vrøvl, så jeg skal ikke opholde mig lenger ved det.

Planen, som jeg her har gjengitt, utarbeidet jeg i mitt hjem i Bundefjorden ved Kristiania i september 1909, og som den blev lagt, blev den utført til minste detalj. At min tidsberegning ikke var så rent gal, det godtgjør slutningsstrofen i planen: «Således vil de siste vende tilbake fra polferden den 25. januar.» Det var den 25. januar 1912 vi kjørte inn til Framheim efter vel utført polferd.

Dette var ikke den eneste gang beregningen slo til. Kaptein Nilsen viste sig som en ren trollmann på dette område. Mens jeg nøide mig med å regne ut datoer, gjorde han det friskt vekk i timer. Han beregnet, at vi skulde rekke barrieren den 15. januar 1911. Det er en distanse av 16 000 kvartmil eller ca. 30 000 kilometer fra Norge. Vi nådde barrieren den 14. januar – dagen før den bestemte. Den beregningen kan ingen si noget på.

Ifølge Stortingets beslutning av 9. februar 1909 blev «Fram» utlånt til bruk for ekspedisjonen. Samtidig blev der bevilget kr. 75 000 til reparasjoner og nødvendige forbedringer.

Provianten blev utsøkt med den største omhu og pakket på omhyggeligste måte. Alle kolonialvarer blev loddet ned i blikkdåser og derpå satt ned i en solid trekasse. Av overmåte stor betydning for en polarekspedisjon er nedlegningen av den hermetiske proviant. Der kan ikke ofres omhu nok på denne del av provianteringen. En uforsiktig behandling, en likegyldig nedlegning fra fabrikkens side vil som regel føde skjørbuk. Ganske interessant er det, at på de fire norske polarekspedisjoner – de tre Fram-ferder og Gjøa-ferden – har der ikke inntruffet et eneste tilfelle av skjørbuk. Dette er et godt bevis for, at disse ekspedisjoner har vært omhyggelig utstyrt.

Her skylder vi alle i første rekke professor Sophus Torup stor takk. Han har alltid vært den kontrollerende myndighet i proviantspørsmål. Således også denne gang.

Stor ros fortjener også de fabrikker, som leverte hermetikken. Ved sitt ypperlige, samvittighetsfulle arbeide har de innlagt sig stor fortjeneste av ekspedisjonen. I dette tilfelle var utstyret overlatt en fabrikk i Stavanger, som foruten hvad den leverte efter bestilling med sjelden rundhåndethet hadde stillet varer til en verdi av kr. 2 000 til ferdens disposisjon. Den annen halvdel av den nødvendige hermetikk blev bestilt hos et firma i Moss. Disponenten for dette firma påtok sig samtidig å tilvirke den nødvendige pemmikan for mennesker og dyr. Fra dette hverv skilte han sig på en måte, som jeg ikke noksom kan rose. Takket være denne fortrinlige vare, var helbredstilstanden på polferden alltid utmerket, både blandt mennesker og dyr. Den pemmikan, vi hadde med, var vesentlig forskjellig fra den, som tidligere ekspedisjoner har brukt. Før inneholdt pemmikanen bare den forønskede blanding av tørret, malt kjøtt og fett; i vår var der foruten kjøtt og fett også grønnsaker og havregryn, en tilsetning som i høi grad forhøier dens velsmak, og som også, såvidt vi kunde skjønne, gjør den lettere fordøielig.

Denne sort pemmikan blev første gang fremstillet til bruk for armeen. Meningen var, at den skulde ta «reserverasjonens» plass. Forsøk hermed foregikk ennu, dengang ekspedisjonen drog ut. Forhåpentlig har prøven falt tilfredsstillende ut. En kraftigere og mere nærende kost, en bedre og mere velsmakende rett kan ikke opdrives.

Men hvad der var likeså viktig for oss som pemmikan til oss selv, var pemmikanen til hundene. Disse er nemlig likeså utsatt for å angripes av skjørbuk som vi mennesker. Samme omhu måtte derfor ofres på tillagningen av denne vare. Vi fikk fra Moss to sorter pemmikan – en fisk- og en kjøttpemmikan. Begge sorter inneholdt ved siden av tørret fisk og fett også nogen procent melkemel og avfallsmel. Begge sorter var like fortrinlige, og hundene var alltid i ypperlig kondisjon. Pemmikanen var opdelt i ½ kilos rasjoner og kunde serveres like ut til bikkjene. Men innen vi kunde komme til å bruke denne pemmikan, hadde vi først en fem måneders reise for oss. Til denne del av ferden måtte jeg sørge for å få en samvittighetsfullt tørret fisk. Dette opnådde jeg gjennem ekspedisjonens kommisjonær i Tromsø, cand. pharm. Fritz Zappfe. To landskjente fiskeforretninger stilte også svære masser av den fineste tørrfisk til min rådighet. Med all denne ypperlige fisk og nogen fustasjer fett lyktes det oss å få våre bikkjer frem i beste forfatning.

Noget av det viktigste ved utrustningen var å finne gode hunder. Som jeg har fortalt måtte jeg handle bestemt og raskt uten ophold, skulde det lykkes mig å få all ting i orden. Dagen efter at min beslutning var fattet, var jeg derfor på vei til Kjøbenhavn, hvor inspektørene for Grønland, herrene Daugaard-Jensen og Bentzen, nettop opholdt sig i de dager. Direktøren for den kongelige grønlandske handel, herr Rydberg, stilte sig denne gang som tidligere yderst vennlig til mitt foretagende og gav inspektørene frie hender til å handle. Med disse herrer underhandlet jeg nu, og de påtok sig å skaffe 100 av de fineste grønlandske hunder avlevert i Norge i juli 1910. Hundespørsmålet var dermed så å si løst, idet utvalget lå i de kyndigste hender. Jeg kjente personlig inspektør Daugaard-Jensen fra før og visste, at hvad han påtok sig, det vilde han også utføre med den største samvittighetsfullhet. Administrasjonen for den kgl. danske grønlandske handel tillot, at hundene uten utgift for mig blev sendt ned med «Hans Egede» og avlevert i Kristiansand.

Før jeg forteller videre om utrustningen, må jeg ennu stanse litt ved hundene. I valget av trekkdyr lå uten tvil den største forskjell mellem Scotts og min utrustning. Vi har tidligere hørt at Scott, som bygget på sin egen og Shackletons erfaring, var kommet til det resultat, at mantsjuriske ponnier var polarhunden overlegen på barrieren. Blandt dem som hadde kjennskap til eskimohunden, var jeg neppe den eneste, som stusset første gang dette blev sagt. Efter hvert som jeg siden leste de forskjellige beretninger og fikk formet mig en nøiaktig mening om terreng og føreforhold, steg min forbauselse enn yderligere. Skjønt jeg aldri hadde sett denne del av de antarktiske egne, var jeg ikke lenge om å danne mig en mening stikk motsatt Shackletons og Scotts. Både føre- og terrengforholdene var jo nettop ideelle for fremkomst med eskimohunder, efter disse herrers egen beskrivelse å dømme. Kunde Peary gjøre en rekordtur i nordisen med hunder, måtte man sikkert med likeså gode greier kunne slå Pearys rekord på barrierens ypperlige, jevne overflate. Der må ligge en eller annen misforståelse til grunn for engelskmennenes bedømmelse av eskimohundenes nytte i polaregnene. Skulde det være det, at hunden ikke har forstått sin herre? Eller er det herren som ikke har forstått sin hund? Det rette forhold må etableres straks. Hunden må få forståelsen av, at den i ett og alt må lystre. Herren må vite å sette sig i respekt. Er lydighetsforholdet en gang oprettet, er jeg overbevist om, at hunden vil være alle andre dyr overlegen som trekkdyr på disse lange avstander.

En annen og mere vektig grunn til å benytte hunden er, at denne lille skapning langt lettere krysser over de mange skjøre snebroer, som ikke kan undgåes på barrieren og de opsprukne breer. Faller den nedi, så er ikke derfor nogen ulykke skjedd. Et tak i halskraven, et napp, så er den oppe igjen. Anderledes med en ponny. Dette forholdsvis store og tunge dyr faller selvfølgelig langt lettere igjennem, og er først ulykken skjedd, får man et tungt og langvarig arbeide med å hale dyret op igjen. Hvis da ikke dragstjerten er brukket, og ponnyen ligger på bunnen av en 1 000 fot dyp revne ....

Og så den iøinefallende fordel, at hund kan fødes med hund. Man kan minske hundebestanden litt efter litt, slakte de mindre gode og føde de utvalgte dermed. På den måte skaffer man dem fersk mat. Hundekjøtt og pemmikan fikk våre hunder hele veien; derfor kunde de levere glimrende arbeide.

Og hadde vi selv lyst på et stykke ferskt kjøtt, så kunde vi skjære oss en delikat filé. Den smakte oss likeså godt som det fineste oksekjøtt. Hundene har ikke noget imot dette. Får de bare sin andel, er de like glad, hvor på kameratens skrott den er tatt. Det eneste som var igjen efter en sådan bikkjefóring, var ofrets tenner. Hadde det vært en riktig anstrengende dag, forsvant disse også.

Tar vi så et skritt videre fra barrieren til platået, ja, da synes enhver tvil om hundens overlegenhet å måtte strykes. Hundene kan man ikke alene med letthet føre opover de mektige breer, som fører til platået, men også nytte fullt ut den hele vei. Ponniene derimot må man sette igjen ved breens fot og så selv overta den noget tvilsomme fornøielse å agere ponny. Å hale ponniene opover de bratte og opsprukne breer kan det ikke være tale om, såvidt jeg har forstått Shackleton. Det må være temmelig hårdt å skulle opgi sin trekk-kraft frivillig, efter at bare en fjerdedel av veilengden er tilbakelagt. Jeg for min part foretrekker å benytte kraften hele veien.

Fra første øieblikk av så jeg og forstod, at den første del av vår ferd, fra Norge til barrieren, vilde bli den farligste strekning. Kunde vi bare rekke barrieren med hundene i behold, da så fremtiden lys ut. Heldigvis hadde alle mine kamerater samme syn på saken, og ved godt samarbeide lyktes det oss ikke alene å få hundene vel frem til vårt arbeidsfelt, men vi landsatte dem der i langt bedre stand enn vi mottok dem. Antallet var dessuten blitt betydelig øket på veien, hvilket også synes å røbe de frodige tilstander. For å beskytte dem mot fuktighet og varme la vi et løsdekk av høvlede bord ca. 3 tommer over det faste. Ved dette ekstradekk opnådde vi, at den regn og sjøsprøit, som falt, gikk under hundene. På denne måte holdt vi dem fri av det vann, som nødvendigvis til stadighet må løpe frem og tilbake på dekket ombord i et dyplastet fartøi på vei til Sydhavet. Gjennem tropene gjorde dekket dobbelt tjeneste. Det frembød alltid en noget avkjølet overflate, fordi der nemlig stod en frisk kjølig luftstrøm mellem de to dekk. Hoveddekket, som var sort av tjæreinnsetning, vilde bli uutholdelig varmt for dyrene. Borddekket var høit og holdt sig nogenlunde hvitt den hele tid. Dessuten medførte vi solseil, vesentlig av hensyn til hundene. Disse seil kunde strekkes over hele fartøiet og til stadighet beskytte dyrene mot den brennende solvarme.

Jeg må ennu smile, når jeg tenker på de medlidende røster man hørte hist og her, ja, til og med så på prent om «dyrplageriet» ombord i «Fram». Antagelig skrev de sig fra ømhjertede mennesker, som holdt «bandhund».

Ved siden av våre firføttede kamerater hadde vi også med en toføttet en, ikke så meget for det alvorlige arbeide i polaregnene som til behagelig underholdning underveis. Det var vår kanarifugl «Fritjof». Det var en av de mange gaver til ekspedisjonen og ikke den minst velkomne. Den begynte å synge med det samme den kom ombord, og har nu holdt det gående på to verdensomseilinger gjennem jordens mest ugjestmilde farvann. Den har sannsynligvis rekorden som polarfarer blandt sine brødre.

Senere fikk vi en større samling av forskjellige familier: griser, høns, sauer, katter og – rotter. Ja, dessverre, vi har sannelig følt rotter ombord, den motbydeligste av alle skabninger og det verste skadedyr jeg kjenner. Men vi har erklært dem krig, og fra borde skal de, innen «Fram» går ut på næste tokt. Vi fikk dem i Buenos Ayres, og det kan jo passe bra å begrave dem i deres fedreland.

På grunn av de temmelig trange kår, ekspedisjonen hadde å kjempe med, måtte jeg «snu skillingen to ganger», før jeg gav den ut. Beklædningsgjenstandene er en viktig artikkel på en polarferd, og jeg anser det for nødvendig, at ekspedisjonen forsyner medlemmene med de egentlige «polarklær». Overlot man den del av utstyret til enhver især, er jeg redd for, det vilde se dårlig ut, før reisen var gjort. Jeg må innrømme, at det vilde ha vært fristende for mig. Det vilde falt ulike billigere, om jeg bare hadde opgitt hver mann, hvad ekspedisjonen forlangte han skulde bringe med sig av klær. Men derved hadde jeg gått glipp av anledningen til selv å kontrollere beklædningsgjenstandenes kvalitet i den grad som jeg ønsket.

Det var ikke noget utstyr, som glimret ved sitt praktfulle utseende, men det var varmt og solid. Fra Hortens kjøttgryter, eller rettere sagt magasiner, fikk jeg utlevert mange prektige ting. Jeg skylder intendanturens nuværende chef, kaptein Pedersen, min hjerteligste takk for den imøtekommenhet, han alltid viste mig, når jeg kom for å «slå» ham. Gjennem ham fikk jeg utlevert ca. 200 ulltepper. Nu må De ikke straks forestille Dem en opredt seng, sådan som De vet utstyrsmagasinene stiller frem i sine vinduer. Tykke, lette, hvite ulltepper spiller her en fremtredende rolle, – delikate ulltepper, som tross sin tykkelse ser ut som de kunde sveve bort gjennem luften av sig selv, så lette og fine er de. Det var ikke sådanne tepper, kaptein Pedersen gav oss. Vi vilde ikke engang ha visst, hvad vi skulde brukt dem til. De tepper, intendanturen gav oss, var av en ganske annen slags. Kuløren, nu ja, jeg får vel nærmest kalle den ubestemmelig. De gjorde heller ikke inntrykk av å ville «sveve» tilværs om man slapp dem. Nei, de holdt sig minsanten sikkert nok til jorden. De var tøvet og presset sammen til en tykk, hård masse. Fra tidenes morgen hadde de tjent våre tapre krigsmenn tilsjøs, og det er ikke umulig, at enkelte av dem kunde ha grufulle historier fra Tordenskjolds dager å berette. Det første jeg gjorde, da jeg kom i besiddelse av denne skatt, var å få dem i farvegryten. De var ikke til å kjenne igjen, da jeg fikk dem tilbake – ultra marineblå, eller hvad det nu heter. Metamorfosen var fullstendig. Krigshistorien var utslettet.

Min hensikt var å få «de 200» opsydd til polarklær. Jeg lurte litt på hvordan jeg skulde forholde mig. Straks å røbe varens oprinnelse vilde ikke være nogen heldig politikk. Ingen skredder i verden vilde sy klær av gamle ulltepper, det var jeg så temmelig sikker på. Jeg måtte se å finne på noget lurt. Jeg fikk opspurt en flink, pålitelig mann i faget og bad ham komme op. Mitt kontor så fullstendig ut som et ullvarelager, ulltepper høit og lavt. Skredderen kom. «Om dette var stoffet?» «Jo, det var da det. Nettop kommet hjem fra utlandet. Svineheldig. En slump prøver for godt kjøp.» Jeg hadde tatt min mest uskyldige og likegyldige mine på. Jeg så skredderen skottet til mig fra siden. Han syntes visst, prøvene var noget store. «Et tett vevet stoff,» sa han, og holdt det op mot lyset. «Skulde næsten sverge på, at det var «tøvet». Jeg hadde den mest brennende lyst til å spørre, hvad det var for noget tøv; men situasjonens alvor avholdt mig fra det. Vi gikk omhyggelig gjennem hver enkelt «prøve» og tok antallet. Det var et langt og kjedelig arbeide, og jeg gledet mig, da jeg så, at vi omsider nærmet oss slutten. Borte i en krok lå der nogen få igjen. Vi hadde nådd det 193de, så der kunde ikke være mange i slumpen. Jeg blev optatt på annen kant, og skredderen gjennemgikk restbeholdningen på egen hånd. Jeg stod nettop og gratulerte mig selv med det tilsynelatende heldige resultat av formiddagens arbeide, da jeg med ett blev vekket op av et utbrudd fra mannen i hjørnet. Det lød som krigsbrølet fra en olm okse. Akk og vé! Der stod skredderen, innrammet i ultramarin og svinget over sitt hode et ullteppe, hvis «couleur changeante» ikke efterlot nogen tvil om, hvor «de direkte hjemførte» varer skrev sig fra. Med et lynende blikk forlot mannen mig, og jeg sank ned i mørk fortvilelse. Jeg så ham aldri mer. Saken var den, at jeg i farten hadde glemt prøveteppet, som kaptein Pedersen hadde sendt mig. Det var det, som fremkalte katastrofen.

Nå, det lyktes mig da tilslutt å få arbeidet utført, og sikkert er det, at ingen ekspedisjon har hatt varmere og sterkere klær enn disse. De stod i høi kurs ombord.

Jeg hadde også funnet det best å sørge for gode oljeklær og i særdeleshet gode sjøstøvler til hver mann. Sjøstøvlene var derfor sydd efter mål og av aller beste materiale. Jeg lot dem gjøre hos det firma, jeg alltid har betraktet som det beste i den branche. Hvem kan derfor beskrive vår sorg, da vi den dag, vi skulde trekke på oss vore prektige sjøstøvler, opdaget at de fleste par var ubrukelige. Nogen kunde gjøre hallingkast i sine uten å ta støvlene fra bakken. Andre kunde ikke, om de opbød all sin kraft og energi, presse foten igjennem den trange vei og nå paradiset. Skaftet var så trangt, at selv den delikateste lille fot ikke kunde komme igjennem. Til gjengjeld var støvlefoten så svær, at den makelig kunde rumme det dobbelte av, hvad eieren kunde prestere. Ytterst få kunde bruke sine støvler. Vi forsøkte den gamle list – å bytte; men dette var også forgjeves. Støvlene var ikke sydd for vesener på denne planet. Men sjøfolk er nu sjøfolk, hvor i verden de anbringes; det er vanskelig å sette dem til veggs. De fleste kjente setningen, at ett par støvler som passer, er bedre enn 10 man ikke kan få på, og hadde derfor tatt sine egne med. Således kom vi ut av den knipen.

Av underklær hadde vi tatt med tre sett hørtrikotasje til hver mann til å bruke i de varme egne. Denne del av utstyret var overlatt til enhver især. Nogen gamle skjorter eier jo de fleste, og mere skulde der ikke til gjennem tropene. For de kolde egne var der to sett ekstra tykke, håndsydde ullunderklær, to tykke håndstrikkede ullundertrøier, 6 par strikkede strømper, islendere og lettere undertrøier, sokker og strømper fra «Tukthuset».

Dessuten fikk vi med en masse utstyr fra armeens depoter. General Keilhau skylder jeg stor takk for den elskverdige måte, hvorpå han imøtekom alle mine ønsker. Herfra fikk vi ytterklær til å bruke både i kulde og varme, underklær, støvler, sko, vindklær og tøier av forskjellige sorter.

Som siste post på det personlige utstyr nevner jeg, at hver mann fikk en selskinnsdress fra Grønland. Hertil kommer så saker som stoppegarn, sygarn, nåler av alle tenkelige fasonger, knapper, sakser, bånd, brede og smale, sorte og hvite, blå og røde. Jeg tør påstå, at ingen ting var glemt. Vi var rikelig og vel utstyrt i enhver retning.

En annen side av utrustningen, som også må ofres omtanke, er utstyret av de rum man skal ferdes i, såsom salonger og lugarer. Hvor uendelig meget har det ikke å si, at man lever i hyggelige omgivelser. Jeg for min del kan utrette dobbelt så meget, når jeg ser orden og hygge rundt mig. Salongene ombord i «Fram» var meget vakkert og stilfullt utstyrt. Herfor skylder vi i første rekke Kong Haakon og Dronning Maud vår ærbødige takk for fotografiene, de skjenket oss. De er vår kjæreste gave. Hortens damer hadde også forært oss en mengde vakre ting til å pynte op med, og det vil sikkert glede dem å høre, at våre salonger har vært gjenstand for en eneste beundring, hvor vi kom hen. «Er dette ombord i en polarskute?» spør nogen; «her hadde vi da bare ventet å finne trekrakker og tomme vegger.» Der nevnes også av og til noget om «boudoir» og den slags. Foruten med herlige broderier var veggene utstyrt med de vidunderligste fotografier. Det vilde ha gledet giveren å ha hørt alle de rosende ord, som i tidens løp har vært uttalt om disse praktverker.

Lugarene overlot jeg enhver å utstyre selv. Hver mann kunde i sitt lille avlukke ta med et lite stykke av sitt hjem. Køieklærne var arbeidet på marinens verksteder på Horten. Det var første klasses arbeide som alt annet, vi har fått derfra. De delikate køietepper, som så ofte har gledet oss og bragt oss varme i kroppen efter en sur dag, skylder vi giveren stor takk for. De kommer fra en ullvarefabrikk i Trondhjem.

Jeg må også nevne vårt papirutstyr. Det var i alle deler så fint og nydelig som det er mulig å få det. Det delikateste postpapir, med billede av «Fram» og med ekspedisjonens navn. Stort og lite format, smalt og bredt, i gammel stil og ny stil kan vi prestere av brevpapir. Av penner og penneskafter og av blyanter, sorte og kulørte, av viskelær og tusj, blekk og blekkpulver, tegnestifter og andre rare stifter, av hvitt kritt og rødt kritt, gummiarabicum og andre gummivarer, av datoholdere og almanakker, av skibsjournaler og private journaler, og notisbøker og slededagbøker og ennu mange andre ting i samme branche har vi et sådant oplag, at vi ennu kan gjøre mange jordomseilinger, innen vi raker op. Det firma, som sendte oss denne gave, har all ære av den. Hver gang jeg har sendt et brev eller skrevet i min dagbok, har jeg samtidig sendt firmaet en takknemlig tanke.

Fra en av Kristianias største forretninger fikk vi fullt utstyr av kjøkken- og spisetøi, alt av første sort og avlevert i fullkommen stand. Alle kopper, tallerkener, kniver, gafler, skjeer, kanner, glass o. s. v., var merket med fartøiets navn.

Vi førte et overordentlig rikholdig bibliotek med oss. Store masser av bøker strømmet inn til oss som gaver. Jeg antar, at «Fram»s bibliotek for øieblikket inneholder minst 3 000 bind.

Til underholdning hadde vi også en mengde forskjellige spill. Et av disse blev vår kjæreste underholdning i de ledige aftentimer der syd. Kortspill hadde vi i dusinvis, og mange av dem er allerede vel brukt. Fonograf med en masse ruller var vel vår beste venn, tenker jeg. Av musikkinstrumenter hadde vi piano, violin, fløite, mandoliner, munnharmonika, og trekkspill ikke å forglemme. Noter hadde alle musikkhandlerne vært så snilde å sende oss, så vi kunde dyrke musikken så meget vi lystet.

Julepresanger strømmet inn i store masser, jeg antar, vi hadde ca. 500 ombord. Juletrær, juletrepynt og meget annet morsomt til julen var sendt med oss fra venner og bekjente. Ja, folk var sannelig snilde mot oss. Jeg tør også forsikre de vennlige givere om, at alle deres gaver i tidens løp har vært og vil bli satt stor pris på.

Vi var vel utstyrt med vin og spirituosa, takket være et av de største vinhuser i Kristiania. Et glass vin fra tid til annen og en god dram var saker, som vi alle ombord, uten undtagelse, satte stor pris på. Spørsmålet alkohol på polarferder har vært drøftet ofte. Personlig betrakter jeg alkohol, nydt med måte, som en medisin i polaregnene, – jeg mener da selvfølgelig så lenge man opholder sig i vinterkvarter. Anderledes er det på sledeturer. Der vet vi alle av erfaring, at alkohol må bannlyses. Ikke fordi en dram kan gjøre nogen skade, men av hensyn til vekten og plassen. På sledeturer gjelder det jo alltid å være lettest mulig og bare å ta det høist nødvendige med. Og under begrepet «høist nødvendig» regner jeg ikke alkohol. Det var forresten ikke bare i vinterkvarteret, men også på den lange, ensformige reise gjennem de stormfulle, råkolde egne, vi hadde nytte av vår alkohol. En dram, når man kommer våt og kold ned fra en sur jobb på dekket og skal til køis, gjør utrolig godt mange ganger. En avholdsmann vil vel grine på nesen og spørre, om ikke en kopp god, varm kaffe vil gjøre samme nytte? Jeg for min del tror, at den mengde kaffe, folk styrter i sig ved en sådan anledning, er mange ganger mer skadelig enn en liten Lysholmer. Og hvilken rolle spiller ikke en toddy eller et glass vin ved selskapelige sammenkomster på en sådan ferd! To menn, som i ukens løp er røket litt uklar, kommer atter ved den friske rumduft til fullstendig forsoning. Det gamle er glemt, og de begynner påny et godt samarbeide. Ta alkohol vekk fra disse små sammenkomster, og man skal snart se forskjell. Det er sørgelig, kan man si, at folk absolutt skal behøve alkohol for å komme i stemning. Nå ja, jeg skal gjerne være enig i det. Men siden vi ikke er bedre, så får vi se å gjøre det beste vi kan ut av det. Det ser ut, som om vi civiliserte mennesker må ha stimulerende drikker, og når så er, får vi innrette oss efter beste overbevisning. Jeg holder på en toddy. La så hvem som vil for mig spise julekake og tylle i sig kaffe. Kardialgi og annet vondt er gjerne en følge av sistnevnte bevertning. En liten toddy skader såmenn ingen.

Alkoholforbruket på 3dje Framferd var følgende: 1 dram og 15 dråper onsdag og søndag middag samt en toddy lørdag aften. Hver festdag var der ekstraservering.

Tobakk og cigarer var vi også vel utrustet med fra forskjellige forretninger både hjemme og ute. Vi hadde fått så mange kasser, at vi hver lørdag aften og søndag middag kunde ta oss en cigar.

To Kristiania-fabrikker hadde sendt oss de fineste bon-bons og drops, og et utenlandsk firma «Gala Peter», så det var ikke sjelden å se polarfarerne ta sig et sukkertøi eller et stykke sjokolade. En forretning i Drammen hadde gitt oss all den saft, vi bare vilde drikke, og visste giveren bare, hvor mange ganger vi velsignet den herlige vare, han hadde sendt oss, så tror jeg nok, han vilde sette pris på det. På hjemmarsjen fra Polen gledet vi oss for hver dag vi kom nærmere saftlageret vårt.

Fra tre forskjellige firmaer i Kristiania hadde vi fått alt hvad vi trengte av ost, kjeks, te, sukker og kaffe. Pakningen av denne siste vare var så omhyggelig, at kaffen, skjønt den var brent, fremdeles er like frisk og velsmakende som den dag den kom fra brenneriet. En grosserer hadde sendt oss såpe for 5 år, og det er ikke så ganske lite man trenger av den vare, selv om det er på en polferd. For hudens, hårets og tennenes pleie hadde en mann i Kristiania sørget, og har ikke vi nu fin hud, frodig hårvekst og tenner som perler, så er det ikke hans skyld; for utstyret var sannelig rikholdig nok.

En viktig del av utstyret er det medisinske. Dr. Jacob Roll og dr. med. Holth var mine rådgivere her. Derfor manglet vi intet. Et apotek i Kristiania leverte alle nødvendige medisiner som bidrag, samvittighetsfult valgt og nydelig utstyrt. Dessverre fikk ekspedisjonen ingen læge med, så hele dette ansvar blev jeg nødt til å overta selv. Løitnant Gjertsen, som hadde utpregede anlegg både for å trekke ut tenner og sette av ben, gjennemgikk et «snapshotkursus» på tannklinikken og hospitalet. Meget kan læres på kort tid, når man bare vil, det kunde tydelig merkes på ham. Med en forbausende hurtighet og tilsynelatende sikkerhet greide løitnant Gjertsen de mest kompliserte tilfelle. Om alltid til patientens fordel blir et annet spørsmål, som jeg skal la forbli ubesvart. Tenner trakk han ut med en ferdighet, som i høi grad minnet om de mest forbausende taskenspillerkunster. I det ene øieblikk fremviste han en blott og bar tang, – i næste øieblikk satt der en svær jeksel i den. Brølet man hørte, mens operasjonen varte, syntes å tyde på, at den ikke var helt smertefri.

En fyrstikkfabrikk gav oss alle de fyrstikker vi trengte. De var pakket så forsvarlig, at vi gjerne kunde ha slept kassene efter oss i sjøen hele veien og funnet fyrstikkene like tørre ved fremkomsten. Av ammunisjon og sprengstoff hadde vi en mengde. Da hele underrummet var fullt av petroleum, hadde «Fram» en temmelig farlig last ombord. Vi hadde derfor tatt alle mulige forholdsregler mot ildebrand. Ildslukningsapparater var anbragt i alle lugarer og på beleilige steder forøvrig. Pumpe på dekk med slange var alltid i beredskap.

Nødvendig isverktøi, såsom sager fra 2 til 6 meter lange, ispiler og isbor var ikke glemt.

Av videnskapelige instrumenter hadde vi en god del med. Professor Nansen og Helland-Hansen hadde ofret mangen time på vårt oseanografiske utstyr. Derfor var også dette blitt et mønsterutstyr. Dessuten hadde både Prestrud og Gjertsen gjennemgått den nødvendige skole i oseanografi hos Helland-Hansen ved Bergens biologiske stasjon. Selv hadde jeg opholdt mig der en sommer og deltatt i et av de oseanografiske kurser. Helland-Hansen var en glimrende lærer. Jeg tør dessverre ikke påstå, at jeg var nogen tilsvarende glimrende elev.

Professor Mohn hadde gitt oss et komplett meteorologisk utstyr. Av instrumenter, som tilhører «Fram», kan jeg nevne et pendelapparat, en utmerket astronomisk teodolitt og en ypperlig sekstant. Løitnant Prestrud studerte benyttelse av pendelapparatet med professor Schiøtz og bruken av den astronomiske teodolitt med professor Geelmuyden. Dessuten hadde vi flere sekstanter og kunstige horisonter, såvel glass som kvikksølv. Kikkerter hadde vi i alle former fra de største til de minste.

Jeg har hittil behandlet det store fellesutstyr og skal nu gå over til overvintringspartiets spesielle utstyr. Huset vi førte med oss, blev bygget på min eiendom i Bundefjorden, så jeg stadig kunde følge med og se arbeidet, eftersom det skred frem. Det blev bygget av brødrene Hans og Jørgen Stubberud, og arbeidet blev helt igjennem et praktverk, som begge brødrene hadde ære av. Materialene viste sig helt igjennem utmerkede. Huset fikk en lengde av 8 m. og en bredde av 4 m. Fra gulv til møne var det ca. 12 fot høit. Det blev bygget som et almindelig spissgavlet hus med to rum. Det ene var 6 m. langt; her skulde vi ha vårt soveværelse, spisestue og dagligstue. Det annet rum var 2 m. langt; her skulde kjøkkenet og Lindstrøm holde til. Fra kjøkkenet førte en dobbelt luke op til loftet, hvor det var meningen å anbringe en del proviant og utstyr. Veggene bestod av 3” planker med luftmellemlag. Panel ut- og innvendig med luftmellemlag mot plankeveggene. Til isolasjon brukte vi cellulosepapp. Gulv og tak mellem beboelsesrum og loft var dobbelt, mens øverste tak var enkelt. Dørene var overordentlig tykke og solide og falt i skråfalser, så de sluttet tett og godt. Der var to vinduer, ett tredobbelt på stuens endevegg, og ett dobbelt i kjøkkenet. Til taket utvendig tok vi med takpapp, og til gulvene linoleum. I stuen kom der ned to luftkasser, – en for opgående brukt luft, og en for innstrømmende frisk. Der var køier for 10 mann i to etasjer, 6 på den ene og 4 på den annen vegg. Stuens bohave er opregnet helt, når jeg har nevnt bordet, en krakk til hver mann samt en luxlampe.

Av kjøkkenet optok komfyren den ene halvpart, kjøkkenskap og hyller den annen. Huset blev gjentatte ganger tjærebredd, og alle deler blev omhyggelig merket, så man lettvint kunde sette det op. For at binde det til grunnen, så de antarktiske stormer ikke skulde blåse det bort, hadde jeg latt skrue inn solide øiebolter i hver ende av mønestokken og de 4 hjørnestokker. Vi førte med 6 solide, meterlange øiebolter, som det var hensikten å ramme ned i barrieren. Mellem disse bolter og boltene i huset skulde der så strekkes solide stålvirer, som med strekkfisker kunde tetnes helt op. Dessuten hadde vi to ekstrakjettinger, som kunde strekkes over taket på begge sider, såfremt stormene blev for rasende. De to luftkasser og røkhatten blev utvendig forsvarlig avstivet med solide barduner.

Som man ser var alle forholdsregler tatt for å gjøre huset lunt og varmt og for å holde det fast på bakken. En masse løsmaterialer, bord og planker, tok vi også med ombord.

Foruten huset hadde vi med oss 15 sekstenmannstelter. 10 av dem var gamle, men gode. Disse fikk vi utlevert av marinens intendantur. De 5 andre var nye og kjøpt fra armeens depoter. Hensikten var å bruke teltene som midlertidige hus. De var lette og hurtige å sette op og var solide og varme. I de 5 nye telter satte Rønne helt ny bunn av solid, god duk på veien sydover.

Alle proviantkasser, som var bestemt til overvintring, var merket og stuet for sig selv i rummet, så de i en fart kunde kastes op på isen.

Vi hadde 10 sleder, arbeidet av en sportsforretning i Kristiania. De var bygget som de gamle Nansen-sleder, men noget bredere. De var 12 fot lange. Meiene var av beste sort amerikansk hickory med stålbeslag. De øvrige deler av god, seig norsk ask. Til hver slede hørte et par varemeier, som ved hjelp av beslag lett kunde legges under og likeså lett fjernes, når de var overflødige. Meienes stålbeslag var vel innsatt med mønje, varemeiene med tjære. Disse sleder var bygget overmåte sterke og kunde stå alt slags arbeide i alt slags terreng. Jeg kjente ikke dengang forholdene på barrieren, som jeg senere lærte dem å kjenne. Selvfølgelig blev disse sleder meget tunge.

Av ski tok vi med 20 par, alle av fineste hickory. De var 8 fot lange og forholdsvis smale. Jeg valgte dem så lange av hensyn til de mange revner i breene, som vi vilde komme til å krysse over. Jo større overflate vekten kunde bli fordelt på, desto større utsikt vilde vi ha til å slippe over snebroene. 40 skistaver av bambus med ebonitttrinse fulgte med. Skibindingene var en kombinasjon av Huitfeldtog Høyer-Ellefsen-bindinger. Dessuten hadde vi masser av løse griseremmer.

Vi hadde 6 tremannstelter, alle sydd ved marinens verksted. Arbeidet kunde ikke vært bedre; det var de sterkeste og mest praktiske telter, som nogensinne er anvendt. De var sydd av tetteste dunlerret med hel bunn. En mann alene kunde sette teltet op i den sterkeste kuling. Jeg er kommet til den erfaring, at jo færre staver et telt har, jo lettere er det å sette op. Det synes jo også ganske naturlig. Til disse telter hører bare én stav. Hvor ofte leser man ikke i reisebeskrivelser fra polaregnene om, at det tok så og så lang tid, ofte timer, å sette teltet op. Og når man så endelig hadde fått det op, lå man og ventet på, at det hvert øieblikk skulde blåse overende. Sådant var det ikke tale om her. I en håndvending var det oppe, og da stod det også i all slags vind. Vi kunde ligge trygt i våre soveposer og la det storme.

Dørpatentet var den almindelige sekkemodell, som nu er anerkjent som den eneste brukelige i polaregnene. Sekkepatentet er ganske simpelt som alle patenter, der duger noget. Man skjærer åpningen i teltet så stor, man vil ha den. Derpå tar man en sekk, som man lar være åpen i begge ender, og syr den ene ende fast rundt åpningen i teltet. Den trakt, som denne åpne sekk danner, blir altså inngangen. Når man kommer inn, samler man traktens eller sekkens åpne ende sammen og knytter den igjen som en annen sekk. I et telt med hel bunn og sådan inngang kan ikke et snekorn komme inn, selv i den hårdeste storm. Kassene til sledeprovianten var arbeidet av ganske tynne, seige askematerialer, som var utplukket på minister Wedel Jarlsbergs eiendom Palsgaard på Jylland. Materialene holdt hvad de lovte. Kassene var 30 cm. brede og 40 cm. høie. De hadde bare en liten rund åpning på toppen, lukket ved et aluminiumslokk, som passet akkurat som lokket på et melkespann. Store lokk svekker kassene, derfor hadde jeg valgt denne siste form. Man behøvde ikke å kaste surringen av kassen for å få lokket av, og det er en meget stor fordel. Man kan når som helst komme ned i dem. En kasse med et stort lokk, som surringen ligger over, gir stadig vekk bryderi. For hver minste ting man skal ha i kassen, må hele surringen løses. Det er ikke alltid dette passer. Er man trett og slapp, så kan det nok hende, man opsetter til imorgen, hvad man burde gjort idag. Især da når det er surt og koldt. Jo lettere og jo mere praktisk man har sitt sledeutstyr, dess før kommer man i telt og til ro. Og det spiller ikke liten rolle på en lang tur.

Vårt utstyr av klær var rikt og mere komplett, antar jeg, enn nogen tidligere polarekspedisjons. Vi kan dele det i to klasser: utstyr for særlig lav temperatur og utstyr for rimeligere. Ingen hadde jo ennu overvintret på barrieren, så vi måtte være forberedt på alt. For å kunne greie alle grader av kulde var vi utstyrt med det rikeste utvalg av renskinnsklær. Vi hadde både særdeles tykke, middels og ganske lette. Det hadde tatt lang tid å få disse skinnklær ferdig. Først måtte renskinnene kjøpes i rå tilstand. Dette besørget cand. pharm. Zappfe for mig i Tromsø, Karasjokk og Kautokeino. La mig benytte anledningen til å takke denne mann for de mange og store tjenester han har gjort mig, så vel under min utrustning av den 3. «Fram»-ferd som under utrustningen av «Gjøa»-ekspedisjonen. Ved hans hjelp fikk jeg opdrevet saker, som jeg ellers aldri vilde kunne få fatt i. Han skydde intet arbeide, men gikk på til han hadde skaffet hvad jeg vilde ha. Henimot 250 gode renskinn fikk han denne gang, beredt av finner og sendt til Kristiania. Her hadde jeg meget bryderi med å finne en mann, som kunde sy skinn. Endelig fant jeg en. Nu gikk vi i vei med å sy op klær efter Netchilli-eskimomønster. Der blev sydd både sent og tidlig. Tykke anorakker og tynne, svære bukser og lette, vinterstrømper og sommerstrømper. Dessuten et dusin ganske lette soveposer, som jeg hadde tenkt å bruke som innerposer i de store og tykke, hvis kulden skulde slå sig rent vrang. Alt sammen blev ferdig, men ikke før i siste øieblikk. De ytre soveposer blev sydd hos buntmaker Brandt i Bergen, og de var så ypperlige, både i stoff og syning, at ingen i verden kan lage dem bedre. Et rent mønsterarbeide. For å spare på denne pose hadde vi forsynt den med et betrekk av letteste dunlerret. Det var en god del lenger enn soveposen. Det var lett å knytte toppen som en annen sekk og derved holde fokket ute fra posen under marsjen om dagen. På den måte holdt vi oss bestandig klar av den leie fokksneen. Vi hadde lagt særlig vekt på å få posene sydd av aller beste sort skinn og sørge vel for at det tynne bukskinn blev utskåret. Jeg har sett soveposer av ekstra fint renskinn bli ødelagt på forholdsvis kort tid, når de hadde enkelte flekker av tynt bukskinn. Kulden trenger selvfølgelig lettere gjennem dette tynne skinn og danner fuktighet i form av rim, når den møter kroppsvarmen. Disse tynne flekker holder sig fuktige, hver gang man er i posen, og innen kort tid slipper de hårene. Fuktigheten brer sig – som råttenhet i tre – og angriper stadig vekk det omkringliggende skinn med den følge, at man en vakker dag ligger der med en flådd og skallet sovepose. Man kan ikke være forsiktig nok i valget av skinn. For å spare skinn pleier fabrikanter av renskinns soveposer å sy den slik, at hårene vender mot inngangen i posen. Dette passer selvfølgelig best med skinnenes form; men det passer ikke for dem som skal bruke posen. Det er nemlig en hård tørn å krype inn i en sovepose, som ikke er bredere enn at man såvidt kan komme ned. Når hårene stritter mot, blir det dobbelt vanskelig. Jeg hadde latt alle poser sy som enkeltmannsposer med snøring rundt halsen. At dette selvfølgelig ikke vant alles bifall, skal jeg senere komme tilbake til. Topp-parten av denne tykke sovepose var sydd av tynnere renskinn, forat man skulde få surret den helt til om halsen. Det tykke skinn vil ikke trekke sig så godt og slutte så godt rundt halsen som det tynne.

Vår beklædning i rimeligere temperatur bestod av solide ullunderklær med et Burberry vindtrekk. Disse underklær var særlig bestilt til dette øiemed. Jeg hadde selv fulgt forarbeidelsen av tøiet og visste derfor, at det bare inneholdt ren ull. Vi hadde vindtrekk av to forskjellige stoffer, av Burberry og av det almindelige grønne, som brukes her hjemme om vinteren. Til sledeturer, hvor det gjelder å spare vekt og å arbeide i løse, ledige klær, må jeg bestemt anbefale Burberry. Det er overordentlig lett og sterkt og holder vinden fullstendig ute. Til slitearbeide vil jeg foretrekke det grønne. Det holder vinden likeså godt ute som det annet, men er tungere og større og mindre bekvemt å ha på under lange marsjer. Våre Burberry vindtrekk var sydd i form av anorakk og bukse, begge meget rummelige. Det annet i form av bukse og trøie med hette.

Av votter hadde vi for det meste slike som man kan kjøpe i hvilken som helst butikk. Annet behøvde vi ikke i og rundt vinterkvarteret. Utenpå vottene brukte vi overtrekk av vindtøi for ikke å slite dem ut for fort. De er nemlig ikke sterke disse votter, men gode og varme. Foruten disse hadde vi 10 par almindelige spaservotter – glacévotter. De var kjøpt i en hanskehandel i Kristiania og var så å si uslitelige. Jeg brukte mine fra «Framheim» til Polen og under hjemmarsjen igjen og siden under opreisen til Tasmanien. Foret var selvfølgelig revnet hist og her, men sømmene i vottene var like hele som den dag jeg kjøpte dem. Tar man nu i betraktning, at jeg gikk på ski hele veien og brukte to staver, så forstår man nok, at vottene var solide. Vi hadde dessuten en del fingervanter. Disse satte de andre merkelig nok stor pris på. Selv har jeg aldri kunnet bruke sådanne. Fryser simpelthen fingrene av mig.

Fotbeklædningen er dog det viktigste av det hele. Føttene er nemlig de mest utsatte og vanskeligste lemmer å beskytte. Hendene kan man passe på. Fryser man, kan man snart banke varme i dem. Ikke så med føttene. De klædes på om morgenen, og dette arbeide er så pass besværlig, at man ikke gjerne tar av sig igjen før om aftenen, når man skal til køis. Man kan altså ikke se dem i dagens løp; man må helt ut stole på følelsen. Men følelsen har i dette stykke ofte spilt slemme puss. Hvor mange ganger har det ikke hendt, at folk har frosset føttene av sig uten å vite det. For visste de det, kunde de umulig la det komme så langt. Saken er den, at følelsen i dette tilfelle er en meget tvilsom veileder. Føttene blir nemlig følelsesløse. Visstnok er der et mellemstadium, hvor man kjenner kulden svi i tærne. Denne fornemmelse prøver man så å fjerne ved å banke føttene. Her kommer nu det kritiske punkt. Her står man på vippebrettet. Som oftest går det jo bra; varmen vender tilbake, eller blodomløpet kommer i den rette sving igjen; men det hender også enkelte, at de mister følelsen aldeles nettop i det øieblikk, de begynner å banke føttene. Man skal være en gammel praktikus for da å forstå, hvad som har hendt. Mange vil nemlig dra den slutning, at nu kjenner de ikke lenger den ubehagelige, sviende fornemmelse, altså er allting vel. En frossen fot av talgaktig utseende presenterer sig da ved inspeksjonen om aftenen. En sådan hendelse kan ødelegge det best forberedte foretagende, og man må derfor være inntil latterlighet forsiktig med føttene.

Nu er det så, at hvis man utelukkende kan bære mykt fottøi, vil risikoen for forfrysning være langt mindre, enn om man er nødt til å bære stivt. I det myke fottøi har foten selvfølgelig langt lettere for å bevege sig og holde sig varm. Men skulde vi bruke ski og ha full nytte av dem, så måtte vi i hvert fall ha en stiv såle for bindingens skyld. Det nytter lite å ha en god binding, når man ikke kan bruke den som den skal. Efter min mening må man på en langtur som den vi hadde for oss, ha ski som sitter absolutt støtt. Jeg vet ikke noget, som tretter mig mere enn en dårlig binding, d. v. s. når foten får anledning til å bevege sig i bindingen. Jeg vil, at skiene skal være en del av en selv, så man bestandig har fullt herredømme over dem. Jeg har forsøkt mange patenter, for jeg har alltid vært redd for en stiv binding i kulden. Men alle disse patenter uten undtagelse er noget skitt i lengden. Jeg bestemte mig denne gang til å forsøke en kombinasjon av stivt og mykt fottøi, så vi kunde bruke de glimrende bindinger Huitfeldt–Høyer–Ellefsen. Men det var ingen lett sak. Det stive ytterplagg, som vi måtte ha, var ubetinget det, som av hele utstyret skaffet mig mest hodebrudd og, senere under ekspedisjonens gang, oss alle mest arbeide. Men vi løste da problemet tilslutt. Jeg henvendte mig til en av vår bys mest ansette fabrikanter av lauparstøvler og forklarte ham vanskeligheten. Heldigvis fant jeg der en mann, som øiensynlig interesserte sig for saken. Vi blev enige om at han skulde forsøke å sy et par støvler efter lauparstøvlens form. Sålen skulde være tykk og stiv – vi måtte nemlig være forberedt på å bruke isbrodder – men overlæret så mykt som mulig. For å undgå skinn, som for det meste blir stivt og lett brekkes i kulden, skulde han bruke en kombinasjon av skinn og tynn seilduk i overstykket – skinn nærmest sålen, og duk forresten.

Målet blev tatt efter min fot, som ikke nettop er nogen barnefot, med to par tykke renskinnsstrømper over. Av disse blev der sydd 10 par. Jeg husker godt, da jeg så disse støvlene for mig i det ciliviserte Kristiania. De blev utstilt i skotøiforretningens vinduer, – jeg tok en ekstra omvei for ikke mere offentlig å stilles like overfor disse monstrer. Vi er jo alle en smule forfengelige og liker ikke å se våre egne svakheter utstilt i elektrisk lys. Hadde jeg nogensinne forbundet tanken om «en velskapt liten fot» med min person, kan jeg forsikre, at den siste rest av forfengelighet i den retning døde ut den dag jeg passerte skomakerens vindu og så mine egne støvler. Jeg kom aldri mere den vei, før jeg hadde fått visshet for, at utstillingen var forbi. Ett er sikkert, at støvlene var et fint arbeide. Vi skal senere høre, hvilke forandringer disse støvler måtte gjennemgå, før vi endelig fikk dem så store, som vi vilde ha dem. Kjempestøvlene var nemlig altfor små.

Av annet utstyr nevner jeg våre utmerkede primuskokeapparater. De var alle med komplett utstyr fra en grosserer i Stockholm. Som kokeapparat på sledeturer har primus tatt rangen fra alle andre. De gir meget varme, bruker lite petroleum og krever intet stell. Det er de fordeler primusen har, fordeler, som må spille en stor rolle overalt, men især på en lang sledetur. Det er aldri noget kluss med dette apparat. Det har nådd fullkommenheten så nær som mulig. Vi hadde 5 Nansen-kokekar med. Disse utnytter varmen bedre enn noget annet kokekar. Men én innvending har jeg mot det: det tar plass. Vi brukte det på våre depotturer, men måtte desverre gi avkall på det på sydturen. Vi blev da så mange mann i teltet og plassen blev så snau, at jeg ikke torde risikere å benytte det. Har man plass nok, er det ideelt efter min mening.

10 par snesko og 100 hundeseler efter Alaska-eskimomønster hadde vi med. Alaska-eskimoene kjører med sine hunder i én rekke fra sleden og fremover. Hele trekket blir da rett frem i sledens retning, og dette er uten tvil den riktigste måte å utnytte kraften på. Jeg hadde bestemt mig til å benytte den samme kjøremåte på barrieren. Jeg opnådde herved ikke alene å få kraften bedre utnyttet, men også den store fordel, at hundene kom til å passere enkeltvis over revnene, så faren for å falle igjennem blev betydelig mindre. Trekket i en Alaska-sele leter også mindre på enn trekket i en Grønlands-sele, fordi Alaska-selen har en grunn, stoppet halsring, som smyges over dyrets hode og gjør, at hovedvekten kommer til å ligge på dyrets skulderparti, mens Grønlands-selen presser på brystet. Gnavsår, som er ganske hyppig med Grønlands-selen, undgåes omtrent med den annen. Selene var alle sydd ved marinens verksted. De er ennu efter den lange og hårde bruk like gode; bedre anbefaling kan de ikke få.

Av instrumenter og apparater for sledereiser medførte vi to sekstanter, 3 kunstige horisonter, derav to glasshorisonter med mørke glass og en kvikksølvhorisont, og 4 spirituskompasser, forarbeidet i Kristiania. Ypperlige små kompasser, men dessverre ubrukelige i kulden – det vil si, når temperaturen gikk under ÷ 40° C. Da frøs væsken. Jeg hadde på forhånd gjort fabrikanten opmerksom på dette og bedt ham benytte så ren spiritus som mulig. Hvad hans hensikt har vært, vet jeg ikke; men den spiritus han hadde anvendt, var i høi grad fortynnet. Det beste bevis herpå var, at væsken i våre kompasser frøs førend akevitten på en flaske. Vi fikk selvfølgelig ubehageligheter av dette. Foruten disse hadde vi et lite, almindelig lommekompass, to kikkerter, en Zeiss og en Goertz, og snebriller fra dr. Schanz. Vi hadde forskjellige sorter glass, så vi kunde skifte, når vi var blitt kjed av en farve. Selv bar jeg under hele opholdet på barrieren et par almindelige stangbriller med ganske lett farvede gule glass. Disse er ved en kjemisk prosess preparert sådan, at de tilintetgjør de skadelige farver i solstrålene. Hvor ypperlige disse briller er, fremgår klart nok av, at jeg ikke en eneste gang på ferden mot syd hadde streif av sneblindhet, enda brillene var fullstendig åpne og tillot lyset å trenge fritt inn overalt. Nogen vil kanskje innvende, at jeg er mindre mottagelig for denne sykdom, men jeg vet av personlig erfaring, at så ikke er tilfelle. Jeg har flere ganger tidligere vært sterkt medtatt av sneblindhet.

To fotografiapparater, lufttermometer, to aneroidbarometere med høideinndeling til 15 000 fot og to hypsometere. Hypsometer er bare et fint inndelt temperameter, hvormed man kan bestemme høidepunktets beliggenhet, og derved høiden over havet. Måten er både liketil og pålitelig.

Det medisinske sledeutstyr var skjenket av et firma i London. Den måte sakene var pakket på, taler for hele utstyret. Ikke en rustplett på nåler, sakser, kniver o. s. v., skjønt de har vært utsatt for stor fuktighet. Vårt eget utstyr, som var kjøpt i Kristiania, og efter selgerens sigende var usedvanlig godt pakket, var efter kort tids forløp så medtatt, at hele utstyret nu er fullstendig ødelagt.

Selve sledeprovianten må omtales med nogen ord. Pemmikanen har jeg allerede talt om før. Jeg har aldri ansett det nødvendig å ta en hel kolonialforretning med på en sledeferd. Enkelt og nærende og dermed basta. En rik og vekslende meny er for folk, som ikke har noget å utrette. Ved siden av pemmikanen hadde vi kjeks, melkemel og sjokolade. Kjeksen var en gave fra en bekjent norsk fabrikk og fabrikken til aller største ære. Den var bakt spesielt for oss. Det var havrekjeks med en liten sukkersmak og tilsatt tørr melk. Overordentlig nærende. Særdeles velsmakende var den også, og takket være den samvittighetsfulle pakning holdt den sig fersk og sprø hele tiden. Kjeksen utgjorde en stor del av vår daglige proviant og bidrog utvilsomt i høi grad til det gode resultat. Melkemel er en forholdsvis ny vare hos oss, men det fortjener å bli vel kjent. Det blev levert fra Jæren. Hverken varme eller kulde, tørke eller væte kunde skade denne vare. Vi hadde store deler av den liggende ute i små, tynne lerretsposer under alle mulige værforhold. Melet var like godt den siste dag som den første. Dessuten tørret melk fra et firma i Wisconsin. Melken var tilsatt malt og sukker og efter min mening utmerket. Den holdt sig også godt hele tiden. Sjokoladen var fra et verdenskjent firma og hevet over enhver ros. Hele partiet var en meget kjærkommen gave.

Vi bringer alle våre leverandører av sledeproviant prøve på deres varer, som har gjort reisen til Sydpolen og tilbake, til takk for den vennlige assistanse, de ydet oss.