Gabriel Scott

Jernbyrden

En saga om fedrelandssinn

II

Gyldendal

II

ENOK RUBENS LEVNETSLØP

FØRSTE KAPITEL

Hvor her fortelles om Enoks barndom såsom hans første møte med Lydia og om hans første kall i livet.

Det første Enok kunde huske om sig selv, var at han gikk og leide faren gjennem en tykk og svart skog. Alltid når han tenkte tilbake, var det som livet begynte her: de gikk frem gjennem et stim av stammer, som hver især stod stille på roten, men som tilsammen rørte på sig og uavlatelig byttet plass. Stoppet han op et lite bil for likesom å undersøke det litt – straks stanste det hvert grand like ned til stubber og lyng. Men ikke før skyndte han sig videre, så begynte skogen å gå igjen …

Av og til la han hodet bakover og fulgte stammene op med øiet. Han syntes de var ubegripelig høie, så han blev tankefull bare ved synet, og at de blev finere og finere i farven jo lengre det kom fra bakken. Titt begynte de i det grå og sluttet i det brune og gule. Barken blev mer og mer til en hinne, som skallet av somme steder og stod og flaget ut i luften, så her vistes grønnlige flekker. Ellers var skogen tung og tett, så øiet slapp ikke langt frem, men måtte idelig vende tilbake. Da han imidlertid merket at her rørte sig mangt og meget utenom hvor han nådde med øiet, prøvde han å forstå det med øret. På det viset gikk det til at Enok lærte sig til å lye og blev var som en orre innen han nådde skjels år. Han hørte at det suste omkring, der han gikk ved siden av faren, at de var omringet av liv og lyd, enda de gikk der ganske alene. Det hvisket og snakket og fløitet omkring, iblandt var det mest som en hørte musikk, men slapp han så farens hånd for å lye, gikk faren rent ifra ham – Jan gikk mest alltid så fort. Det var vel meget grunnen til at Enok blev så trett i benene. Han måtte likesom arbeide slik for ikke å henge på som en pose, stundimellem holdt han å springe, til det riktig verket i foten. Dertil vred han mest nakken av ledd for å få med sig mest mulig. Her var de tusen ting å gi akt på, alt i ett måtte han snu hodet og flytte blikket, så snapt det gikk an – enda mistet han mange ting, som siden blev ved å murre i ham. Hvad hadde det røde vært for noe, som stod og blødde på fururoten? Og hvad var det som skinte i vannet, den tid de gikk over bekken?

Jo, det fikk han alt sammen vite, eftersom han fikk gjort sig kjent og blev mere fortrolig med jorden han gikk på. Det varte for skogens vedkommende ikke så særlig lenge heller, da Jan hadde fullt op med stokker, så de var der mest hver dag så sant her bare var vær til det. Og da her var tykt med fugl den tiden, og faren gjerne tok børsen med, var det en dagligdags begivenhet å komme hjem med en fugl eller to. Enok bad alltid om å få bære, enda det hendte flere ganger at fuglen var mest så stor som han selv. Så stabbet han frem ved siden av faren og pustet og klappet fuglen på fjæren og spurte om navnet og allting. Snart visste han full beskjed om alle de fugl som var i skogen, og kjente dem bare han så skimten.

Om vinteren derimot, når her var tykk og dyp sne, artet det hele sig anderledes. Da satt han gjerne på farens skuldrer og blev båret inn gjennem skogen, inn gjennem all hvitheten omkring. Og faren gikk ikke lenger med børse, men med en stor og bred håv, som han fra og til lot falle over et søkk eller hull i sneen – så flakset fuglen op i nettet, mens snespruten stod som en røk om vingene. Det syntes han også var svært gildt og blev snart flink til å si ifra når han så merker av innslag og slikt. Det var bare det at blev noe kaldt det å sitte der oppe og holde sig fast, især kunde det svi i fingrene om det drog ut før de snudde hjem –

Jan fikk ellers merke til gagns at det er ikke så greit for en far å skulle være mor med. Han var svært urolig den tiden og lå stødig på farten. Det var som her gjærte noe i ham, som ikke gav ham blivende fred, og alt i ett drog ham ut ifra hjemmet. Men da Enok var så liten, kunde han aldri bli enig med sig selv om han skulde ta ham med eller ikke. Han vilde naturlig gutten vel, han vilde ham alt det beste på jorden – han var bare i evig beråd med hvad her tjente til guttens beste. På det vis blev han vankelmodig, for begge deler var vondt, syntes han, både å la ham sitte hjemme og å ta ham med, når han gikk. På den første måten gikk han i evig uro for ham, og på den siste måten slet gutten iblandt så meget vondt, særlig om her blev dårlig vær eller det knep med mat på turen, hvad som jo av og til kunde hende. Sluttelig prøvde han begge måter uten at han blev klokere syntes han, eller kunde si for rett hvilken som var den beste av dem. Og så blev det omtrent som det var, at Enok iblandt måtte være med og iblandt måtte sitte hjemme. Det siste var ofte hardt for ham, særlig da han blev låst inne og ikke måtte gå ut av huset. Men han fant sig stilltiende i det, som det var noe som hørte med og ikke kunde være anderledes. Faren skulde bort og han ikke, godt. Det gjorde at Jan blev øm i sinnet og snakket fint for ham før han gikk. Se her stod jordepler og flatbrød og melk, nu måtte han spise så meget han vilde, og her hadde han tollekniven å leke med, det var meget gildere for ham enn som å være med far i dag. Far skulde så langt denne gangen, far skulde vidt gjennem skogene, skulde han, hvor her bodde en syk mann som het så meget som Konradsen og som var slik en glupende kar og alltid blev så glad når han kom. Han kunde mest ikke røre sig, stakkar, enda han var frisk inni – det syke satt helt utenpå, ja som en tykk svor eller skorpe som forhindret ham i legemets bruk, så han helst måtte holde sengen. Å, det var rent en ynk å se ham, han lå der og var full av ungdom, som ikke var til noen nytte for ham og som han ikke kunde få brukt. Han lå der mest som en bundet bjørn, mens lengselen kokte inn i ham – – det var inne på Huggevig. Enok hørte alvorlig efter, først da faren nevnte stedet, så han op med et saktmodig smil:

– He’ du stokka der au, kan henda?

Ventetiden falt titt lang. En tid stod han og kikket i glasset, han stod op på en liten krakk og så på det som var utenfor. Det var ikke stort stykket av verden, men det hadde dét fremfor resten at det likesom var hans stykke. Nederst så han en stump av sundet, hvor strømmen enten gikk ut eller inn – om han blev stående riktig lenge, slumpet det til at her kom en båt eller kan hende en tømmerflåte, som lyste gult på det blå vannet. Nei, så gikk han og spiste litt, her var som tidkort i det og, eller han fant sig en passelig pinne og spikket et grand på den med kniven. Av og til undret han på om her ikke snart vilde mørkne litt, for han visste om to harer som pleide å komme frem mot kvelden og sette sig straks utenfor stuen. De var til selskap og adspredelse for ham så mangen en gang når faren var borte, enda de ingen ting bestilte uten som å spise litt gress og lee på de høie ørene sine. Men Enok syntes allikevel at de var svært gode å ha, de hjalp ham over den verste tiden, så han titt glemte han var alene bare for å gi akt på dem. Kom så faren ikke, innen her blev aldeles mørkt, hadde han morens lykkedaler til å hjelpe sig med for resten og som blev hans den tid hun var død. Den tok han om halsen sin og gikk med frem og tilbake på gulvet, så kunde ikke bøken komme og ta ham om han vilde aldri så gjerne, det hadde enda far sagt. Dertil var den så blank og dyr, et riktig klenodium å kalle, her var en hel rikdom i den, som han kunde nytte når han blev stor. Alt dette gav mot og tanker, så gikk tiden med det, inntil søvnen kom listende på ham og la ham på flate gulvet kan hende, eller til faren kom stormende inn og løftet ham høit op i luften:

– Å din lisle stakkar, koss he’ du hatt det, spør eg, du e’ vel mest harm på far kan eg tenkja?

Den store og sterke Jan, han blev sommetider stående en lang stund og undskylde sig for den lille gutten. Han blev som så sår i samvittigheten når han slik fant ham på bare gulvet og møtte det gode, dype blikket, så tillitsfullt og fritt for anklage, at det just derfor anklagte ham dobbelt. Det skulde ikke hende en gang til, nei så menn om det skulde, næste gang tok han ham med, det var sikkert. Ellers var det nu så denne gangen at han blev opholdt imot sin vilje. Ja for folk i den her bygden de hadde det så svært med å prate at det var vondt å bli ferdig med dem. De pratet frem og de pratet tilbake og kunde ikke komme til noen beslutning. En sa for et godt ord at katten den går i ring om grøten – nå ja, det gjør den nu ellers bare så lenge grøten er varm, og det er på sitt vis fornuftig av katten. Men folkene her i bygden, de blev ved med å gå i ring lenge efter at grøten var kald …

Iblandt snakket han sig helt varm og la ut for lisle Enok som om gutten var voksen kar og hadde den samme forstand som han selv:

– Dei søv, ska du vida, og det så hardt som den hardaste stein! Ja, for eg ska seia deg någe – det e’ inkje som presten Steenbloch seie, at syndasvevnen e’ den dybaste svevnen, Steenbloch han seie så myge tull! Å nei, det e’ trældomssvevnen, Enok, for den gjer inkje bare blind, men gjer lam og tunghørt og kjenslelaus og alt det som vondt e’. Bare dei fær mad, e’ det godt, bare dei fær stagga madhugen, som vert den einaste hugen dei he’, bare dei fær stappa seg kraftig, stappa vombå på seg og sine, så dei vert som stabbure mest – ja, så e’ det godt og bra, så stend dei og søv vidare igjen, søv til dei gjodna møgla på stabban!

Til andre tider tok han gutten på armen og gikk frem og tilbake på gulvet, mens han holdt som en preken for ham med råd og formaninger og alt slikt. Verden var en jammerdal, sa han, han vilde langt fra nekte det, men derfor behøvde ikke menneskene å opføre sig som de pleide å gjøre. Hver satt og tenkte på sin jammer og på å forminske den og syntes at han hadde nok i det. Men det var just det gale i verden, menneskene skulde tenke på hverandres og huske på at de hørte isammen, ellers blev jammeren like stor. Så lenge de arbeidet hver for sig selv, blev her ingen forandring i tingen. Vårherre la ikke velsignelsen til uten de arbeidet for hverandre – for hverandre og med hverandre i størst mulig samdrektighet. Det var et godt ord, det gamle, om at enighet gjorde sterk, Enok måtte huske på det og legge sig det alvorlig på minne, så det aldri gikk ut av ham, men blev hengende ved til graven. Jammeren var til i verden forat menneskene skulde enes og stå sammen i tilskikkelsen, ikke forat de skulde skilles eller la hverandre i stikken og sørge først og fremst for sig selv. Jammeren var en prøvesten, var den, en prøvesten både for hjerter og viljer, på godt og ondt som på styrke og svakhet. Den viste bare så altfor ofte at menneskets art var svært skrøpelig, hvad hjelpsomhet og brorskap vedkom. Her var for lite tjenende ånd iblandt dem, de vilde nok tjene Vårherre, bevares, for han var ophøiet og hadde makten, ham bukket og krøp de for, men de vilde ikke tjene hverandre. De glemte gjerne at menneskene ikke bare skal være Vårherres tjenere, men også hverandres tjenere. De glemte at det å tjene Vårherre, det var nettop å tjene hverandre – inkje sant, lisle Enok, far?

Jo, det mente Enok med, han hørte på tonefallet at her skulde det svares ja, og nikket ovenikjøpet til. Jo, det var riktig hvert grand –

Godt, men så var det en eftermiddag just som de hadde melket kyren at Jan tok Enok ved hånden og leide ham inn i skogen slik som han hadde gjort så titt. Enok trodde de skulde til stokkene – men nei, faren gikk forbi og videre frem efter stien som buktet sig foran dem. Han gikk som vanlig med god fart, så Enok holdt å småspringe ved siden. Gutten blev derfor dyktig andpusten, da her var gått noen tid, og begynte å se op til faren, om de ikke snart skulde hvile. Nei, så orket han ikke mer, men løp et skritt frem for ham og sa:

– Lisle Enok e’ trøtt, far!

Så satte Jan ham skrevs over nakken, slik som han hadde sittet så titt, der satt han og holdt faren i håret og hadde det godt og likte sig. Han var kommet så langt fra jorden, det var som han satt på en svær hest og holdt i tømmene og styrte – øi, sa han og nøkket i håret, så faren ømmet sig høit sommetider. Og da han kjente luften på kinnet, tok han på å blåse han med. Han riktig fylte skrotten med luft og støtte den ut så hardt han kunde:

– Eg hjelpe vinden å blåsa, far!

Det varte og rakk en god stund, så kom de frem til en svart stue som lå på en liten rydning i skogen. Faren bultet et grand på døren og sa navnet sitt – det svarte innenfor, og dernest blev skåten trukket ifra. Men innen faren stegte over svillen, lettet han Enok ned på bakken så han ikke skulde slå hodet i karmen – døren var så liten og lav at den lignet på en slags fuglestokk mest.

Straks Enok var kommet inn, blev han stående og glane til værs. Det var en firkantet glugg i taket som lyset kom ned igjennem, men enda her mankerte vindøier i veggen, opfylte det stuen aldeles, så her var vel så lyst som hjemme. Dertil var lyset mere hvitt, det hadde også som mere makt, om stuen enn var mørk i sig selv, særlig opunder bjelketaket som var svertet av sot og røk. Det her var alt sammen nytt for Enok, og da han var et omtenksomt barn, optok det ham en god stund. Han så at gluggen satt i en trakt og at her førte en stang op, som stod i forbindelse med et lokk. Men det måtte stå åpent nu, for han kunde tydelig se der han stod, at skyene var i frisk drift. Omsider blev han trett i nakken og tok hodet til sig – da først la han merke til at her var fullt av barn i stuen, som holdt å glåbe og glo på ham. De stod opstilt rundt omkring, gutter og piker, store og små – ja helt ned til krypendes var der, som gikk på fire og spiste jord. Men ingen av dem sa et ord eller gav noen slags lyd ifra sig. Selv de som krøp, tidde mukkende stille mens de støttet for sig med hendene og så op ifra gulvet med de besmørte ansiktene sine. Det her var også uvant for Enok, og derfor stakk han fingeren i munnen, slik som småfolk titt har for vane, og la den andre hånden på ryggen. Han syntes med ett at han blev så alene og følte sig dypt forknytt, der han stod. Men så var her en mann som nok het Åleksandersen og som snakket så vennlig til ham og lettet ham høit op i armene, og det hjalp naturlig godt, særlig da mannen så snild ut og sa at han var en dyktig kar. Og da her om litt kom en kone inn og bydde ham melk av en stor bolle og dertil gav ham en tykk lefse, syntes han mest han var kjent i huset, og våget sig til å le lite grand, alt mens han så på barnene omkring. Han fikk svar med en gang – de skrek op hele svermen som de aldri hadde hørt make til moro, og blev fulle av liv hver en. Førenn han riktig visste av det, stod han midt inne i flokken og snakket i kryss med dem alle sammen og blev forhørt om allverdens ting. Og en to tre var han med å leke og sprang omkring efter et lite hjul som de trillet henover gulvet. Øi! sa han og var så glad at han somme tider måtte kroke sig sammen og stå stille og riktig pipe –

Men best som han nu holdt der å løpe, lo det like over hodet hans, og da han skulde se til, blev han var nok et barn i stuen. Det var en liten brunhåret pike omtrent på størrelse som han selv, hun holdt til i en veldig himmelseng som stod op langs den innerste veggen og som han ikke hadde lagt merke til før. Den var bygd i flere rum eller hyller, den ene ovenpå den andre, og var mest som et hus å se på, og inn i en av de her hyllene lå den lille piken og lo. Hun lå på maven med hodet ut og riktig slukte moroen i sig, et eiegodt lite ting å se til med noen skøieraktige øine, som tindret av innvendig munterhet og med to søte små søkk i kinnene, som blev dypere og søtere jo mere hun smilte. Det var som Gudfader selv hadde tatt henne om haken en gang så her stod spor efter fingrene hans og festet smilet for levetiden. Enok stanste flere ganger og glyttet op i sengen – alltid var hodet der, og alltid smilte det så vakkert og varmt.

– Kå heide du? sa han til slutt og stilte sig op foran sengen.

– Hå heider du sjel? svarte det ned.

– Eg heide Enok Ruben.

– Og e heider Lydia Knudsdatter.

Nu kunde ikke Enok finne på mere og gikk sin vei og lekte videre, men om litt stod han foran sengen igjen:

– Kåfor kjem du inkje å leiga?

– Nei, for e har inga kleer.

– He’ du ingja klea?

– Nei, mor holder å vaske dei, for e datt i myra igår og bløidte me av heilt op til haga.

Enok rynket pannen og tenkte, men da han ingen utvei fant, stupte han inn i leken igjen og fløi rundt med det lille hjulet og glemte Lydia og alt omkring. Om litt hysset faren på ham og sa at han måtte ikke støie slik, han var hos fremmede måtte han sanse, og ikke hjemme hos sig selv. Jo visst, sa Aleksandersen, Enok måtte fare just som han vilde, de var så vel vant med ungestøi at det gjorde dem ikke bitten, leig bare dere, bån! Men et bil efterpå gikk hjulet i stykker, og da sa det fra sengen:

– Kom op til me, så leiger mi skole!

Ja, det vilde de alle sammen, de styrtet frem på en gang og rant som ekorn op efter sengen og inn over stokken til Lydia. Riktignok gikk det litt smått med Enok, som ikke var vant til den slags klatring, men da noen skudde og noen trakk, kom han da op på et vis han med og fikk veltet sig over kanten. Der satt lille Lydia naken i halmen og hadde ikke så meget som et bånd til å være klædt med en gang, hun hadde bare det gode smilet som satt på ansiktet hennes og skinte og som ikke vilde gå bort. Kom hit, sa hun og nikket til Enok som om her ingen ting var iveien, og bydde ham til å sitte hos sig. Og da Enok hadde tatt plass, så syntes ikke han heller det, men hygget sig riktig godt, der han satt og lo til Lydia alt i ett. Imens ordnet de andre sig rundt om uten en, som satt for sig selv og var skolemester og kalte sig David. Han opstilte forskjellige spørsmål, som hver måtte svare på så godt de kunde, alt mens han la hodet bakover omtrent som når hønen drikker vann: Hå kaller mi det mi trør på? spurte han. Jora, svarte den som blev spurt. Rektig, sa David og klippet med øinene, og hå kaller mi loftet til jora? Himlen! Rektig, himlen ja, du e’ bas Kornelia pige, og hvem bur oppe i himlen? Englane! Rektig, englane ja, og hå mange slast engler har mi? Det var her ingen som visste, ikke engang David selv, og så tok de på å stave i stedet, så det riktig donte i stuen: H ø seier hø, våg seier våg, Høvåg! De leste i kor op av hånden, men så fikk David med ett som et rykk og hysset på dem og strøk sig i håret, imens han vrengte øinene rundt, så det var som han så sig selv inn i hodet:

– Begjé med lesinga onger og ta på å skriv i stedet, e kjenner at e må dikte et grand!

Da leken om noen tid var slutt og barnene krabbet sig ut av sengen, blev Enok tilbake hos Lydia, og der blev han hele tiden. De to fant på allverdens moro, de holdt å fiske med små snører, som hadde en svart fille til agn og som de firte ned til gulvet – så kom de minste og bet på, så det ganske strammet i snoren. De mente det helt alvorlig, de gikk med agnet som riktige fisk og gumlet på det langs efter gulvet. Det var svært spiselig, syntes de og svelgjet det ned med god appetitt. De to som lå i sengen og fisket, måtte sommetider ta i med makt og dra det helt op av maven deres, så det sa svupp med det samme det slapp. Men da vrålte de små av sinne og så op i luften med rasende ansikter. Det var snyteri, syntes de, de vilde ikke narres slik, de vilde ha det gode tilbake! Og så gapte de op efter fillen og bet friskt på igjen, som de ikke skulde smakt mat på en uke –

Det blev kveld førenn Enok visste av det. Han fikk mat i sengen sammen med Lydia og syntes at livet var bare fryd. De åt om kapp av bollen de satt med, eller stakk grøten i munnen på hverandre – ingen hadde det så gildt som de. Om litt kom faren bort med bud at de skulde bli der om natten, da blev han som rent rabalsk av glede og klemte Lydia mest flat. Bakefter satt de innerst ved veggen og holdt å se gjennem en glugg, mens de hvisket og pekte med fingeren. De så hvordan luften blev tykk av mørke, hvordan jorden og alt gikk under i skumringen, som likesom dunstet ut ifra skogen. De så hvordan tingene skrumpet inn og endret form og fløt ut iblandt. De så og så – var det ikke en nissemann som stod og nikket der borte ved låven? Her var imens blitt natt i stuen, men nu blev her lagt frisk ved på åren, så varmen fikk nytt liv. Den blaffet i været med blanke tunger, som speilte sig av i veggstokkene eller løp langs efter dem – av og til blev her lyst som dagen, bare at skyggene var så svarte. Det her varte og rakk en stund, til barneflokken som lekte på gulvet, blev kommandert å gå til køis. De hadde vært som så stille det siste, men nu skrålte de op igjen og blev fulle av fantestykker. De riktig slet klærne av kroppen og hev dem i vase der de stod, dertil kløp de hverandre bak eller gjorde andre slags spikk, som unger alltid har hatt for vane. Iblandt løp en naken skrott over gulvet eller stod på ett ben og skrek – kort sagt, det var et farlig spetakkel som her skulde mere enn jordisk tålmodighet til å finne sig i uten å kny. Aleksandersen blev da også lei det og rykket til slutt en brand ut av varmen som han svingte så gnistene fløi:

– Marsj op i senga og hold mond, ellers får dere ris av den her!

Det hjalp med en gang, hele flokken tok fart der de stod, og styrtet på sengen i rad og rekke – en to tre, der rant de som firfisler op efter stolpene og blev borte omkring i etasjene. Hi hi, sa de og fniste i halmen, det hørtes just ikke ut som de var så særlig redde. Nu var her igjen tålig stille et bil, men så spurte en enkelt stemme:

– Far, må mi ikje sønge litt?

Og da her ikke kom svar straks, sluttet fem, seks, andre sig til:

– Far, må mi ikje sønge litt, far, må mi ikje sønge Godnattsangen bare?

– Å jau, søng Godnattsangen, då.

Straks stemte det op med flinke små toner, som kom ut fra hver sin hylle i sengen, noen høit oppe og noen dypt nede, men som passet så akkurat isammen at det blev som den fineste spilldåsemusikk:

Godnat smaa fugle i kjær og lund,

I fjedrede smaa instrumente,

som flyve fra morgen til aftenstund

alt medens I lystigen skjemte.

Nu sidde I tyste bag løvets skjerm

med fløiten under jer vínge,

til morgen I ville i munter sverm

jer op imod lyset svinge.

Godnat Guds blomster i mark og eng,

I roser, liljer og klokker,

nu blunde I sødt í jer bløde seng,

til op jer morgenen lokker.

I have forlystet med velbehag

vel tvende av menneskens sanse’,

til morgen vi flette jer med umag

til kostelig’ koste og kranse.

Godnat Guds stjerner saa mangelund’

godnat du sølverne maane,

der monne dit lys ifra solens rund

ikkun som en speile laane.

Godnat Guds blide og grønne jord,

hvor mennesken’ bo og bygge,

du bar engang paa Hans fødders spor

og svaltes sødt i Hans skygge!

Godnat al skabning i Jesu navn,

godnat vor fader og moder,

jer begge vi kjærligen tage i favn,

dertil vor søster og broder.

Godnat baade ko og faar og gjed,

godnat I smaa føl og kalve,

nu lade I hvile og liflig fred

saa sødelig paa eder falde.

Godnat Guds fiske, der dybt I ro

i striden strøm med jer finne,

hvad eller i havet I have jert bo,

hvor perlerne ligge og skinne.

Godnat baade flynder og sei og rok’,

du hummer i panser og plade,

godnat du susende muslingeskok

der sidder paa skjærets flade.

Godnat mine lemmer, godnat min krop,

som tjente mig alt efter evne,

engang skal I intet mer statte op,

men hvile i gravens revne.

Da vorder min kiste – o, salige lyst

et skib, o det smukkeste smukke,

der stevner imod den eviges kyst

for bør av bævende sukke.

Godnat Gud Fader og Søn og Aand,

som ere usynlig tilstede!

Ophold os mildt med din runde haand,

og nedslaa os ikke med vrede,

men giv os i naade vort daglig’ brød,

saa ydmygt vi bede tilsammen,

og skjenk os alle en salig død,

saa mange vi ere – amen!

Enok lå stille imens det varte, han lå ytterst langs sengestokken og syntes han var som i paradis. Av og til så han på Lydia – hun lå på ryggen og sang med øinene halvt lukket igjen, det lyse smilet lekte om munnen eftersom lebene rørte sig, og gjorde den som så inderlig søt. Tonen kom flyvende ut av den og blandet sig usynlig med smilet, det gikk alt inn i øret hans og fylte ham med usigelig fryd.

– Du, mi vil inkje sova, bad han, da sangen omsider var slutt, han vilde ligge og godgjøre sig og kjenne hvor allting var godt i kveld.

Lydia åpnet øinene litt og pustet et ord eller to imot ham, så gled hun stillferdig inn i søvnen. Enok blev derimot liggende en stund og stirret tankefull ned imot åren, der de voksne satt og pratet, og lydde iblandt på hvad de sa. Jan spurte just efter sangen, som nok hadde gjort inntrykk på ham med:

– Kven som he’ vore meistar for den?

– Å, svarte Aleksandersen – det e’ noe som David har tusta isammen den tid han budde her, han dreiv med å sønge mest jamt det siste.

– Nei, sko du høyrt, e’ det David, sei du!

Jan fikk som et helt tankefullt uttrykk og rettet sig op på benken.

– Du veid inkje kor han held seg, den stakkaren?

– Nei, e veid ikje rektig det, han gjekk til Tveid ifrå me den ganga og derfrå gjekk han til Berkenes, sa dei, men sia har e ingenting spørt.

– Driv han som lærar framdeles, tru?

– Nei, e trur ikje det heller, han dreiv og skreiv på ei sangbog, sa dei, e trur rektig det va’ ei salmebog som han vilde ha ud i trykken når han fekk samla penger nok. Dertil spelte og sang han for folk, iallfall gjorde han det i Tveid.

– Hm.

De tidde et kort bil, men så tok Jan det op igjen.

– Eg sid og undrast på om det sko væra uråd å få han att, ja for eg ska seia deg någe, eg tykte godt om den karen, han va’ snodig og grei på fleire vis, her va’ som så myge hjertelag i han – det blei dessuden så greit for Enok, så lærte han å skriva og lesa og tarte inkje væra så myge aleine –

– Du vilde ha han i huset, då?

– Ja, det fikk væra på det viset, du veid han fikk gjera nytta for seg og hjelpa til på garen og syssen, eg stend jou aleine med heile stellet siå Inger e’ borte, veid du.

Aleksandersen nikket så sakte med hodet:

– E forstår det, e forstår det, og David e’ sakti så god som gull, men noen arbeiskar e’ han ikje. I så måde trur e nok at du va’ bedre tjent med ei pige, dei har som meire handlav, sonter, dei e’ oplært – –

Men Jan lot ham ikke få snakke ut.

– Å, eg sko nok få lært han op, eg tru inkje han va’ så treneva just, hell va’ det nå meir for Enok, forstend du, eg gjeng så titt ifrå han, det e’ store synd på guden!

– Ja ja, e seier ikje noe til det.

– Eg vil guden ska læra någe au, han ska’ kje bli syssen et naud som far sin, som inkje kan skriva navnet eigong. Eg vil han ska ha någe åndelig næring, så han inkje sid der og duppa og søv straks han he’ stagga madhugen sin – me he’ nok udav dei som søv her i landet. Eg vil at guden ska læra å tenkja, så her kan verta håve på han og inkje bare arma og bein, eg vil gjera han til ein kar forstend du og inkje til någen Job hell syssen, som tol svipa og tong og fornedring og bare sid i oskå og kleie seg. Eg vil han ska læra å gjera någe og inkje bare sida å bia – «koma ette med Høverfolk», som dei he’ til ordtøk i bygdå. Han ska læra kå farsarv vil seia og verta ein rett fedrelandsvenn, som byggje og bu inkje bare på jorå, men på fedrelandsæra med og hell ho så god som han held si eiga: om någen fremmed krenkje deg, ska han kjenna det som han blei krenkja han au!

Jan hadde snakket sig varm mot slutten, det var mest som han vokste på benken, her blev ikke plass for ham lenger, han stod op og begynte å drive på gulvet.

– Fedrelandssinn, sa han.

Med ett stoppet han op foran åren:

– Eg tol snart inkje å bia meir, gud, hell brenn det op for meg alt ihop!

Enok lå stille i sengen og lydde, han skjønte vel ikke stort av det uten nettop den ene tingen at han skulde bli en framifrå kar. Det syntes han svært godt om og lukket øienlokkene i for bedre å kunne tenke på det – og dermed blev verden og alt borte. Ut på natten våknet han litt – Lydia sov stille ved siden med det gode smilet på ansiktet sitt. Hun lå just som hun lå sist med munnen halvåpen for tonen, det så ut som hun sang fremdeles, bare at øinene var lukket igjen. Det blaffet av lys omkring ham – enda satt faren fremme ved åren og snakket med Aleksandersen …

*

Fra den dagen begynte Enok å stunde imot å bli voksen og stor. Det blev som et helt gjøremål for ham å få sig selv til å modnes og gro, han fikk som et lite kall i livet innen han hadde greie på hvad livet egentlig var. Og da han var et alvorlig barn med et tenksomt og dypt gemytt, tok han også kallet alvorlig, slik som ethvert kall skal tas, og følte som et helt ansvar ved det. Frøet, som faren sådde den natten, var falt dypt ned i guttens sinn, hvor her så langt fra var sand eller steingrunn at det spirte med en gang. Men, som her står skrevet i skriften, ingen kan legge en alen til sin vekst, ellers hadde Enok gjort det straks. For han syntes det gikk langsomt med voksingen, rent bedrøvelig langsomt ja, så han titt blev ganske mismodig og følte kallet som en hel byrde. Det tok en evig tid, syntes han, bare å vokse en ørliten tomme – og hvad forslo vel en tomme her? Her gikk tolv på en eneste alen, en kunde bli trøstesløs bare ved tanken.

Jan syntes derimot at Enok gjorde det svært godt og blev både sterk og stor. Det varte derfor ikke så lenge innen han lærte gutten op til å gjøre litt nytte for sig. Han lærte ham både å hyppe poteter og å grave dem op om høsten, han lærte ham å trekke belgen når han arbeidet i smien, å stelle kyren og melke henne. Han lærte ham til å ro i båten, som fremdeles var like gul og het Gulsoten likesom før, videre til å sette garn og greie med krok og snøre – han lærte ham i det hele tatt op til det som en må kunne på jorden, om en vil komme ut av det med tilværelsen. På det viset blev lisle Enok tidlig vant med alt slags arbeide, her blev som podet en kraft inn i ham, alt mens han enda var ganske liten, og som derfor fikk tid til å vokse og gro. Riktignok holdt det hardt somme tider å gå der og bukke ryggen og slite, her var jo så meget annet som trakk og som han hadde mere lyst til. Han var jo ikke barn for ingenting, om han alt delte Adams kår og spiste sitt brød i sitt ansikts sved.

Mennesket er ikke arbeidsomt av naturen – i så måte forblir det barn om det blir aldri så gammelt og grått – det vilde helst leve som markens liljer og la sig forsørge på samme vis. Det er selvopholdelsesdriften som driver det til å arbeide, det må legge bånd på sig selv og gjøre det som det ikke vilde om det ikke var nødt til det. Det må stå med en hakke i hånden og hugge i jorden og findele den, ellers vil ikke kornet gro så det får brød å mette sig med. Men nu har mennesket aldri likt å stå der med en hakke og grave, det gjør det imot sin innerste vilje, det er naturen som tvinger det. Mennesket vil helst bare nyde, det drømmer enda om paradiset og lengter mot den tid det kan hvile. Men da det ikke er innrettet slik at det kan bestå uten arbeide, så prøver det mere og mere på å omforandre selve naturen og få naturen til å arbeide for sig. Det vil ikke male kornet selv, det skal vannet vær så god gjøre, det vil ikke ro skibene frem, vinden skal få skyve dem frem i stedet. Det vil kort sagt skape et nytt paradis istedenfor det som det mistet den gangen og som det ikke har glemt enda –

Enok var vel ikke klar over det, han merket bare at han blev trett, særlig når han plukket poteter eller holdt å trekke belgen, og at han lengtet efter å leke, når det drøide med arbeidstiden. Men da faren roste ham og sa at han var et helt jern, tuktet han sig til å holde ut og bringe dagsverket til lykkelig ende. Det gjorde igjen at han opøvde viljen og tidlig lærte sig til å forsage, hvad som jo særlig er menneskets lodd, og som tjener det til det beste å kunne. Men han lærte på samme tid at her er langt frem til paradiset på jorden.

Imidlertid var og forblev han barn, og om han enn slet som en kar iblandt, så krevde barnet sin rett i ham – ingen kan vokse ifra sig selv. Da sprang han rundt og pratet og lo og snakket til blomster og fugler og alt og gav det navn og var venner med det. Jan hadde måttet lage et hjul til ham, det løp han omkring på gulvet med straks han var kommet inn om kvelden, og moret sig med i timevis. Av og til stanste han op foran veggen og snakket til en av stokkene over sig – kjem du inkje å leige, kå? Det var ikke vondt å forstå hvor han hadde tankene sine. Han fristet også å synge litt, især når han hadde lagt sig om kvelden, men også når han var ute og sprang. Da la han sig gjerne på flate ryggen, slik som han hadde sett Lydia ligge, og prøvde å få Godnattsangen til – det hadde vært så vakkert, syntes han, og vakt som en søt lengsel i sinnet. Han famlet efter tonen og ordene, men husket bare noen få linjer som han tok op igjen alt i ett:

Godnat baade ko og faar og gjed,

godnat I smaa føl og kalve,

nu lade I hvile og liflig fred

saa sødelig paa eder falde.

Fra Godnattsangen og Lydia gikk tanken som oftest til David, som faren hadde snakket om den gangen. Han undret på om han kom ikke snart, så han kunde lære å skrive og lese, slik som han hadde hørt faren si. Men nei, her kom ingen David til gårds, alt det han gikk og bidde på ham. Her kom høst og vinter i stedet med syngende frost og skingrende storm og med tykke snetepper henover jorden. Her kom lange og mørke kvelder som ikke var til å få ende på mest, særlig når faren var borte ifra ham. Det blev ved å treffe inn –

Iblandt bar det jo også til at her kom folk og besøkte faren – først og fremst Aleksandersen, men også adskillige andre såsom Nils Gammelsen fra Øresland, Thomas Kvåse og Karl Isefjær. Den siste syntes Enok om især, han var som så inderlig snild og godmodig og hadde alltid et vennlig ord til ham. Og da holdt de mest som et råd i stuen og snakket om skatter og priser og lensmenn, til de blev ganske røde i synet og knurret så skjegget vokste om haken. Siden kom enda en mann til – Nils Grundebuen, bjørnejegeren, som hadde skutt bjørn i akeren sin og var en ren støver med børsen. Han hentet faren til jakt somme tider og var en velsett gjest i huset og blev godkamerat med dem begge. Derimot var ikke naboen hos dem, Jakob Andreas, oppe under kniben, de hadde som ingen ting isammen, hvad det nu kunde komme av, uten noen byttesteiner og slikt.

Enok forstod ellers mere og mere at faren gikk og ventet på noe – noe stort som skulde skje og som skulde rive dem alle med og omforandre folket og landet, så her blev leveligere vilkår. Det stod ikke klart for ham hvad det var, men han hørte på mangt og meget som faren slapp av munnen, at det var noe som stod for døren og som hver måtte hjelpe til efter evne. Faren var dyktig rastløs det siste, han kunde som aldri falle til ro, det var som han stadig måtte se efter om det ikke begynte snart …

Så gikk de da op gjennem tiden de to, den ene som ventet på å bli stor, og den andre som ventet på det store som skulde rive dem alle med.