Finn Bjelke og Yan Friis

GGG

– Gyldendals Gode Gutteguide

Gyldendal

Til Marius

Fortale til herrene

Kvinnene kan ikke klage over at de mangler sympati, støtte og litteratur. Deres side av saken dominerer media, og det er dem som holder alle bokklubbene i live. Derfor må de finne seg i at noen våger å se alt og vel så det fra herrenes side.

Vi representerer den tause minoritet, dem som ikke tør si det helt som det er, av angst for represalier, hån og bakvaskelser. Vi er de spedalske som innrømmer at vi faktisk er inderlig opptatt av CD-plater, fotballkamper og drinker på bar. Vi har ikke noe imot sex uten erotikk, vi avskyr å danse, vi faller i staver over dype utringninger, får eksem av støvsugeren, går konsekvent i baret. Men er egentlig veldig gode på bunnen.

Om bare kvinnene kunne skjønne at menn som tør være seg selv, ikke nødvendigvis utgjør noen trussel mot dem. De har jo allerede vunnet! Verden er deres. Det er bare et tidsspørsmål før presidenten i USA går med BH. Ja, hvem vet, kanskje han gjør det allerede.

Her er i hvert fall boken som fyller et stort sort hull: boken om og for mannen. Den er full av alt vi kan best, inkludert løgn, hevn, selvbedrag og drømmerier om alt det vi så gjerne skulle ha gjort. For ikke å snakke om vår usvikelige trang til å tøffe oss. Kvinnene kan sikkert lære av den, og dermed pønske ut nye sjofle triks. Det får vi tåle. Det er kvinnens vesen.

Viktigere er det at alle skapherrene oppdager at de ikke er alene. Kom ut, dere er blant venner! Kast lenkene og bli med oss på bar! (Hvis vi får lov av konene våre, da … Vær så snill …?)

Majorstuen og Hovseter i juni 1999

Forfatterne

Sitter sokken fast i gulvet?

(Noen ord om rengjøring)

Rengjøring skaper traumer. Når mutter’n dro frem bøtte og klut, visste man at det kom til å bli en gjennomført utrivelig dag. Aldri følte man seg mindre velkommen i sitt eget hjem enn akkurat da. Uansett hvor man gikk, var man i veien. En amper og irritabel dame, gjerne med krøllruller i håret, stampet seg gjennom huset og kom alltid på deg når du trodde du var i sikkerhet. Så var det opp med bena igjen og Kan du ikke flytte deg! og denne nagende følelsen av å være en ambulerende provokasjon.

Formiddagsmat måtte inntas i skjul for å unngå skarpe utbrudd om smuler på gulvet og Akkurat når jeg hadde vasket kjøkkenbenken, måtte du grise den til! Slikt svir. Ikke engang når hun slepte seg ut til tørkesnoren med den digre kurven klesvask, opplevdes det som noe friminutt. Du var knapt ferdig med å spille «Please Mr. Postman»-singlen din, før hun sto i døren: en manifestasjon av tordenbyger og dårlig humør. Få av det bråket! og Kan du ikke gå ut! Som samtalepartner har rengjøringshusmoren svært begrenset repertoar; alt dreier seg om at du (og alle tingene dine) helst burde slutte å eksistere.

Ja, slik er det. Rengjøringsdagen står som en dirrende allegori over uønsket graviditet og selvbestemt abort. Man ønsker bokstavelig talt å hive barnet ut med vaskevannet. Eller helst sønnen, forresten. Døtre opplever rengjøring som ganske interessante saker. Enkelte forsøker til og med å hjelpe til.

Det klages over at menn er dårlige rengjørere. Selvfølgelig er de det. Etter å ha vokst opp i totalitære hjem med rengjøringsfascisme og matriarkalsk forvisningstrang, kan man ikke forvente annet. Synet av bøtten og kluten og lukten av grønnsåpe og flytende Ajax utløser erindringsbilder som får commandosoldater til å gjøre i buksen.

Våre fedre slapp billig unna. I gamle dager var de på jobb, mens mor gikk hjemme og skjelte og smelte. Husmoren tok det ut på barna. I dag er forholdene dessverre slik at både far og mor jobber, og følgelig blir rengjøring noe som utføres når begge har fri.

Mutter’n er tilbake

Når samboeren eller hustruen begynner å snakke om rengjøring, rammes mannen av angst, trass og en akutt trang til å kose seg. Det blir faktisk ubegripelig viktig å ordne i platesamlingen, lese interessante artikler i Mojo og psyke seg opp foran dagens overføring av skirenn eller fotballkamp. Man titter i skap og kjøleskap etter noe å bite i, man griper til avisen for å sjekke om det var noe man gikk glipp av da man leste den for en time siden. Alt, bare ikke støvsugeren og vaskebøtten.

Finnes det noe kjedeligere enn å rydde og vaske når man ikke har funnet på det selv? Uten å være klar over det river kvinnene opp dype sår og traumer hos sin make. Mutter’n er tilbake. Der står hun, steil, arg og sjofel, armene over kors etter å ha kylt skurekosten i gulvet, og hudfletter deg. Hun er ikke nådig. Plutselig er hjemmet deres som var så koselig senest i går kveld, en svinesti, et grisehus, et helvetes rot. Du står selvfølgelig ansvarlig. Det er dessuten dine (og deres eventuelle barns) ting, ditt skittentøy, koppene og skålene du har brukt, hun kaller rot. Hennes rot gjelds ikke, det har amnesti.

Nå øker mannens behov for å kose seg og hennes trang til å gjøre rent med faretruende hastighet. Han vil kose seg. Hun vil gjøre rent. Et glimrende utgangspunkt for den klassiske ekteskapskrangel.

Kvinnene er oppgitt over at menn ikke ser rot, støv og skitt. Eller at de later som om de ikke ser det. Menn er dovne, makelige slasker som fortsatt tviholder på den gode, gamle kjønnsfordelingen: Mor steller hjemme. Urettferdig, diskriminerende, respektløst osv. Her sitter adjektivene løst.

Blind psykisk vold

Dette er imidlertid ikke rettferdige karakteristikker. Menn har hatt en vond oppvekst. I hvert fall har de hatt ganske mange vonde lørdagsformiddager. Å kvie seg for skurekoster er altså aldeles forståelig. Her fordres omtanke og medfølelse. Kjefting og harde kommandoer duger dårlig.

Dessuten, og dette er like viktig: Menn har en annen definisjon enn kvinner av hva som er og ikke er et rent og ryddig hus. I vår tid av likestilling og forståelse virker det direkte urimelig at mannen skal føye seg etter og underlegge seg kvinnens definisjon. Det står ingen steder at det er hun som har rett. Rent og ryddig er heller ingen objektiv størrelse. Den er subjektiv og kjønnsbetinget.

For kvinner handler rengjøring om raserianfall og blind psykisk vold. For menn dreier deg seg mer om den gamle sitter-sokken-fast-i-kjøkkengulvet-testen. Ja, for sitter sokken fast, vel, så er det på tide å vaske gulvet. Og begynner støvet å anta hybelkanin-proporsjoner som truer med å invadere harddisktårnet og luftegrillene på stereoanlegget, vel, så skjønner enhver mann at her må den frem. Ikke er vi særlig glad i å se hauger av ustrøkete skjorter heller.

Men vi opplever ikke dette svært kortvarige og evig forbigående fenomen av skinnede gulvflater, glitrende vannkraner og vaskeservanter, praktfullt ordnete bunker med håndklær i badeskapet, brosjyrelekkert kjøkken og militært oppmarsjerte sko i gangen som noen big deal. Det er mulig at kvinnene har et seksuelt forhold til det der og kanskje får en utløsning når alt er på plass og pekefingeren glir langs den mest bortgjemte flate uten å få med seg et støvfnugg. Men ikke vi.

Og hva skjer før halvtimen er gått? Litt formiddagsmat. En dusj. Et barn som trekker frem lekene igjen. Forfallet er i gang. Det lukter riktignok rent i huset, det skal hun ha. Men sånn lukt kan man jo også kjøpe på sprayboks.

Det jevne tak

Et hjem er ikke et hjem før det ser ut som det bor noen der. Menn liker heller ikke rot, men de ser forskjell på rot og personlighet. De vet også bedre enn kvinnen dette å balansere det nødvendige mot det nødvendige: Vi kan ikke forgå i skitt og rot, men vi trenger også å komme oss etter en hård arbeidsuke.

Et kompromiss er med andre ord på sin plass. Sett på bakgrunn av at menn også har vonde ting og stri med fra barndommen, blir forslaget derfor:

Hvis kvinnene er så ivrig etter å oppnå den totale renhets og ryddighets ekstase, så er det helt OK at de setter i gang. Men ikke krev at vi som ikke deler denne besettelsen, også skal delta. Det blir urettferdig fordi hun gjør noe som gir henne lystfølelse, mens vi andre gjør noe som nesten ikke er til å holde ut.

Bedre å la oss menn ta det jevne tak. Sånn litt hver dag. Vi går ikke av veien for støvsuger og vaskebøtte heller, bare vi får velge tempoet og intervallene (lange og trygge intervaller) slik at vi kan forberede oss i god tid.

Kvinner skjønner dessuten ikke hvilken kraftkrevende innsats det er å rydde i platesamlingen, holde seg à jour med hva som foregår på re-release-fronten, studere coverhefter og alt sånt. Kvinner setter ikke engang platene sine alfabetisk. De ser ikke sånt. Da må de tåle at vi ikke ser sånt som de ser.

Og er det noe en mann må få lov til, så er det å spille «Please Mr. Postman» i ro og mak på en lørdags formiddag uten å føle at han dermed trer inn i rekken av verdenshistoriens verste krigsforbrytere.