Homer

Odysseen

Gyldendal

FØRSTE SANG

GUDENES FORSAMLING ATENE FORMANER TELEMAKOS

Sangmø, fortell om hin rådsnare helt som flakket så vide,

da han til sist hadde styrtet i grus det hellige Troja.

Mangen en by fikk han se og merket seg folkenes lynde.

Mangen en sjelekval døyet han titt på sjø, når han fristet

selv å berge sitt liv og frelse seg hjem med sitt mannskap.

Dog, sine kampfeller frelste han ei, så gjerne han ville;

ti de fikk døden som lønn for sin dårskap og gudløse frekkhet,

såsom de slaktet og åt den strålende himmelguds okser,

solgudens fe, og hjemkomstens dag tok han fra dem for alltid.

Meld også oss, du datter av Zevs, et frasagn om dette.

– Nu var da alle de andre som frelstes fra døden den bratte,

hjemme i ro og berget forlengst fra krig og fra havsnød.

Bare Odyssevs, som lengtet så sårt efter hjemferd og hustru,

holdt hun tilbake, hin nymfe så skjønn, gudinnen Kalypso,

hist i den hvelvede grotte og ønsket seg helten til husbond.

Men da så året var kommet i tidenes rullende kretsløp,

da han til Itaka hjem skulle nå efter gudenes vilje,

da ble han enn ikke der, mellom elskede frender og venner,

spart for møye og kamp; men gudene ynket ham alle

uten Poseidon, som raste i harm mot helten Odyssevs,

gudenes like i kløkt, før han nådde omsider sitt hjemland.

Til aitiopernes land var havguden draget på langferd.

Ytterst blant mennesker bor aitiopernes tvedelte stammer,

en ved dalende sol, den annen ved solgudens oppgang.

Dit var han stevnet som gjest til et offer av lam og av okser.

Glad satt han nu i det festlige lag; men alle de andre

guder var samlet i Zevs’, den olympiske Allfaders haller.

Guders og menneskers far tok ordet iblant dem og talte;

ti for hans sjel stod minnet om drotten Aigistos som dreptes

nyss av Orestes, hin navngjetne sønn av kong Agamemnon.

Grepet av minnet om ham tok han ordet i gudenes møte:

«Harmelig, slik som menneskers ætt legger skylden på guder.

Ja, for de sier det onde blir sendt dem fra oss; men ved dårskap

volder de ulykker selv langt større enn skjebnen har villet.

Således ektet Aigistos fornyss mot skjebnen Atreidens

vidde hustru og drepte ham selv, da han vendte tilbake,

skjønt han var viss på en gruelig død; ti vi bød ham på forhånd,

sendende Hermes, den skarpsynte gud, vårt lynsnare ilbud,

hverken å drepe ham selv eller søke å vinne hans hustru;

for ved Orestes’ hånd skulle Atrevs’ sønn vorde hevnet,

når han var modnet til mann og lengtet tilbake til hjemmet.

Så lød Hermes’ velmente råd; men Aigistos’ stivsinn

bøyet han ei, og for hele sin ferd har han nu måttet bøte.»

Derefter svarte gudinnen, den blåøyde Pallas Atene:

«Kronos’ sønn, vår far, du høyeste hersker av alle.

Ja, han har visselig funnet den grufulle død han fortjente.

Måtte hver annen som gjør noe slikt, få selvsamme dødslodd!

Å, men mitt hjerte vil briste av sorg for den kjekke Odyssevs.

Stakkar han har jo så lenge lidt vondt langt borte fra sine

hist på den ensomme omflytte ø som er storhavets navle.

Skogene dekker den enslige ø; der bor en gudinne,

datter av Atlas, hin jette så klok, som kjenner så nøye

havbunnens dypeste dyp og alene må bære de lange

mektige søyler som skiller fra jord den hvelvede himmel.

Datteren holder tross jamrende bønn den arme tilbake,

lokkende stadig med dårende ord og smigrende tale,

om han til sist kunne glemme sitt Itaka helt; men Odyssevs

ønsker seg døden og lengter så sårt efter bare å øyne

hvirvlende røk fra den hjemlige jord. Å, drott på Olympen,

røres da enn ikke du i din sjel? Har ikke Odyssevs

hist i det vidstrakte troiske land ved argeiernes snekker

gledet deg, Zevs, ved sitt offer? Hvi fikk du så meget imot ham?»

Tok da den veldige skysamler Zevs til orde og svarte:

«Hvi lot du slippe, mitt barn, slikt ord over tennenes gjerde?

Hvorledes skulle jeg vel ha glemt den gjeve Odyssevs,

som i forstand er den første blant menn og fremfor de andre

ofret til evige guder som bor over himmelen vide?

Nei, men hin jordomslyngende gud Poseidon er stadig

fylt av den bitreste harm for den gjeve kyklop Polyfemos,

som han har blindet og røvet hans syn. Blant alle kykloper

er han den første i makt. Ham fødte en nymfe Toosa,

datter av Forkys, en rådende drott i havet det golde,

da hun i grottenes skjul hadde hvilt hos guden Poseidon.

Siden har riktignok ikke hin jordryster veldig, Poseidon,

fristet å drepe Odyssevs, men holder ham fjernt fra hans hjemland.

Vel, la nu oss, som har samlet oss her, i fellesskap drøfte,

hvordan han best kommer hjem. Til visse vil også Poseidon

mildne sin harm; ti han makter jo ei i tross mot vår vilje

ene å gå til en kamp mot alle de evige guder.»

Derefter svarte gudinnen, den blåøyde Pallas Atene:

«Kronos’ sønn, vår far, du mektigste hersker av alle.

Dersom de salige guder er samstemt om dette,

vil at Odyssevs, den kløktige helt, skal nå til sitt hjemland,

la oss da sende den hjelpsomme gud, den lynsnare Hermes,

hen til Ogygias ø for å melde den hårfagre nymfe

straks hva vi vil og bringe det bud som hun ikke kan rokke,

at den standhaftige helt Odyssevs skal stevne til hjemmet.

Selv skal jeg ile imens til Itakas ø for å egge

sønnen til dåd og gi ham i barm friskt mot til å stevne

alle akaiernes hårfagre menn til tinge og melde

friernes flokk at han vil de skal rømme hans hus; ti de slakter

stadig i mengde hans får og de langsomme hornete okser.

Så skal jeg følge ham frem til det sandige Pylos og Sparta,

forat han der kan få nyss om sin far og få spurt om hans hjemkomst.

Der kan han også bli kjent blant menn og vinne seg heder.»

Således talte gudinnen og bandt under føttene skjønne

himmelske såler av gull som bar henne hurtig som vinden

hen over hav og hen over land til jorderiks ender.

Derefter tok hun sitt spyd med spiss av det skarpeste kobber,

tungt og veldig og sterkt. Med det kan hun kue de sterke

rekker av menn som hun hater, hin Allfaders veldige datter.

Lynsnart svevet hun ned fra Olympos’ takkede tinder

stanset så nede i Itakas land ved Odyssevs’ borgport,

fremme på tersklen til gården med lansen av kobber i hende,

skapt som en fremmed, som Mentes, de tafiske krigeres fører.

Innenfor traff hun ved døren de brautende frieres skarer,

som i sitt overmot frydet sin sjel ved å leke med brettspill,

leiret i mak på huder av kjør, som de selv hadde slaktet,

mens av de gjeve herolder og ivrige svenner i hallen

somme var travelt i ferd med å blande i mektige boller

vinen med vann og somme bar frem og vasket med svamper

gjestenes border, mens mengder av kjøtt ble oppdelt av andre.

Helten Telemakos, skjønn som en gud, var den første som så ham;

ti iblant frierne satt han med nagende kummer i hjertet,

tenkende sårt på sin herlige far, om han dog måtte komme,

og når han først hadde jaget på dør hin friernes skare,

vinne sin kongsrett på ny og råde som herre i huset.

Mens han blant frierne grublet på slikt, fikk han øye på Pallas.

Straks gikk han hen imot porten; ti det at en fremmed så lenge

stod der ved inngangen, harmet hans sjel. Han gikk mot ham, og vennlig

grep han hans hånd og tok fra sin gjest den malmhvasse lanse.

Derefter talte han så med vingede ord til gudinnen:

«Hill deg fremmede! Ta nu hos oss til takke; men siden,

når du har fått deg et måltid til kvelds, får du si hva du ønsker.»

Talende så gikk han inn, og Pallas Atene gikk efter.

Men da de begge kom inn og stod i den mektige borghall,

gikk han med lansen og stillet den opp ved en kneisende søyle

inn i det blankt polerede skap, hvor lanser i mengde

stod i sitt gjemme, den hårdføre helt Odyssevs’ våpen.

Bragte han så til sete sin gjest på den utskårne tronstol,

dekket med fineste lin, og ved føttene var det en skammel.

Selv bar han frem sin prektige stol ved siden av gjesten

fjernt fra friernes flokk, så han ei skulle miste sin matlyst

plaget ved skrålet av brautende menn, og forat han siden

selv kunne spørre ham ut om sin far, hvor i verden han vanket.

Kannen den skjønne av pureste gull med vannet til håndtvett

hentet en terne og helte det ut på de fremstrakte hender

over et sølvfat og satte så frem det blankskurte matbord.

Derefter satte husholdersken selv, den verdige kvinne,

rikelig for dem av hver en rett som huset formådde.

Nu bar den kyndige forskjærer frem på bugnende fater

alle slags kjøtt og satte på bord de gylne pokaler.

Flinkt gikk herolder omkring og fylte med vin deres begre.

Inn kom friernes brautende flokk. I rad og i rekke

valgte de plass og satte seg ned på benker og stoler.

Derefter helte heroldene vann på de fremrakte hender.

Terner kom inn med dynger av brød i flettede kurver.

Svennene fylte til randen med vin de skummende boller.

Alle tok for seg i rikelig mål av de fremsatte retter.

Men da de helt hadde stillet sin lyst til mat og til drikke,

vendte seg friernes tanker og sinn til annen slags morskap,

sanglek og dans. Slikt liver jo opp i det festlige gilde.

Straks skred frem en herold og rakte den herlige sitar

frem til Femios, skalden som frierne tvang til å synge.

Strengene slo han med kunst og istemte sangen den skjønne.

Hvisket Telemakos da til den blåøyde Pallas Atene,

bøyende frem sitt hode for ei å bli hørt av de andre:

«Fremmede venn! Vil du vredes på meg for det jeg nu sier?

Disse har lett for å more seg slik med sitar og sange,

såsom de ustraffet tærer på gods i annen manns eie,

heltens, hvis hvitnende ben vel ligger og råtner i regnet

et steds på land eller driver omkring på det bølgende havdyp.

Å, om de så ham så sant vendt hjem til Itakas strander,

bad de nok alle langt heller en bønn om lynrappe føtter

enn om å vinne seg rikdom på gull og på prektige stasklær.

Nu har han funnet som sagt en sørgelig dødslodd, og ingen

trøst er å finne for oss, selv om det på jord skulle finnes

en som bar bud om hans hjemkomst. Den dag opprinner nok aldri.

Vel, men svar meg på dette, og si meg sannheten åpent:

Hvem og hva landsmann er du? Hvor har du foreldre og hjemstavn?

Hvorfra er skipet du kom med, og hvorledes har nu ditt mannskap

ført deg til Itakas ø. Hvem gir de seg ut for å være?

Ja, for til lands, på din fot, kan jeg dog ikke tro du er kommet.

En ting til må du si meg for sant, så jeg vet det med visshet:

Kom du for første gang nu, eller var du som gjestevenn fordum

her hos min far? Av fremmede kom der jo den gang så mange

hit til vårt hus. Han var jo så kjent med folk og så gjestmild.»

Derefter svarte gudinnen, den blåøyde Pallas Atene:

«Ja, jeg skal gi deg sannferdig beskjed om alt hva du spør om.

Mentes, den tapre Ankialos’ sønn, er jeg stolt av å være,

og jeg er drott over tafiske menn, som er flinke med åren.

Nu er jeg kommet med mannskap og skip over vinfarvet havdyp,

styrende kursen til menn som taler med fremmede tunger.

Hen til Temesa fører jeg jern og vil bytte med kobber.

Fartøyet ligger for anker ved land langt borte fra byen

hist under Neions skogkledde skrent i havnen ved Reitron.

Alt fra de fremfarne dager, fra fedrenes tid, kan vi stolte

nevne hinannen som venner. Du kan jo gå hen for å spørre

helten den gamle Laertes, som folk har fortalt meg nu aldri

kommer til byen, men har det så vondt langt ute på landet

sammen med eldgammel kvinne, som gir ham hans mat og hans drikke,

når han er mødig og hvert et lem vil svikte av matthet,

medens han sleper seg om over vingårdens buktede stier.

Nu kom jeg hit, fordi det ble sagt at din far var å finne

her i sitt land; men guder har stengt, som jeg hører, hans veier.

Ja, for han er ikke død, den gjeve Odyssevs; han lever

etsteds i verden, men bundet og stengt av storhavets vidder,

fjernt på en ø i det brusende hav, hvor fiendske villmenn

har ham i vold og holder ham fast, så nødig han vil det.

Nu skal jeg gi deg til kjenne hva selve de evige guder

legger meg klarlig på sinne og hva jeg er viss på vil hende,

enda jeg ikke er synsk og ei heller forstår meg på varsler:

Lang blir visselig ikke den tid han ennu skal dvele

fjernt fra sin fedrene jord, er han enn i jernlenker bundet.

Utveier fant han jo stadig, og finner nok utvei til hjemferd.

Vel men si meg nu dette, min venn, og svar meg sannferdig,

om du, så stor som du er, er en kjødelig sønn av Odyssevs.

Ganske forbausende ligner du ham av åsyn og øyne.

Ja, for det hendte jo rett som det var at vi traff til å møtes

førenn han stevnet til Troja på tokt, hvorhen jo så mange

andre argeiiske fyrster drog bort på de stavnhøye snekker.

Siden har hverken Odyssevs sett meg, eller jeg sett Odyssevs.»

Straks tok den klartenkte svenn Telemakos ordet og svarte:

«Gjestevenn, ja jeg skal visselig si den reneste sannhet.

Riktignok sier min mor, jeg er sønn av ham selv; men med visshet

vet jeg det ikke; ti ingen har enn kunnet kjenne sitt opphav.

Gid jeg var sønn av en lykkelig mann og min far kunne nytte

rolig og trygg hva han eide av gods til sin alderdoms dager.

Derimot sier man nu jeg er sønn av ham som av alle

menn fikk den usleste lodd. Det var jo om dette du spurte.»

Derpå tok atter gudinnen, den blåøyde Pallas til orde:

«Ikke har guder bestemt at din slekt skal glemmes i fremtid

siden en sønn som du er født av Penelopeia.

Vel, men svar meg på dette og si meg sannheten åpent:

Hvortil slikt gilde? og hvortil hin sverm? Hva er her på ferde?

Holder du fest eller bryllup? for sammenskuddslag er det ikke.

Rett som voldsmenn tykkes de meg å fråtse i hallen

rent overmodig og frekt. En hederlig mann må jo harmes,

kommer han her og blir vidne til all deres skamløse adferd.»

Straks tok den klartenkte svenn Telemakos ordet og svarte:

«Fremmede, ja når du fritter meg ut og spør, skal jeg svare:

Engang var det jo så at dette vårt hus skal ha været

ansett og rikt, så lenge hin helt var til huse i landet.

Siden har gudene pønset på ondt og grumt villet endre

hele vår skjebne; ti aldri tilforn lot de noen bli borte

sporløst som ham. Var han død, så bar jeg vel lettere sorgen,

dersom han blant sine menn var fallen i kampen ved Troja

eller var sluknet i vennenes arm efter kampenes møye.

Da hadde alle akaiernes menn vel reist ham en gravhaug.

Efterlatt hadde han også sin sønn uvisnelig heder.

Nu har harpyene revet ham bort; hans ry har de røvet.

Usett og ukjent forsvant han, og meg har han levnet de bitre

sorger og klager. Det er ei for ham alene jeg sukker.

Nei, også annen forsmedelig kval har gudene voldt meg.

Alle de fyrster som råder på øene rundt oss, på Same,

hist på Dulikions ø, i Zakyntos’ skogrike bygder,

eller har høvdingers rang i det bergfulle Itakas daler,

alle vil ekte min mor og er oss til plage i huset.

Selv kan hun hverken si nei til en ekteskapspakt som hun avskyr,

eller gi endelig svar. Ved sin grådighet legger de øde

hele mitt hus. Snart tar de meg selv vel også av dage.»

Grepet av fnysende harm tok Pallas Atene til orde:

«Å, for en skam! Hårdt er det for deg at Odyssevs er borte,

han som så tungt kunne legge sin hånd på de skamløse voldsmenn.

Å, om han nu kunne komme og stille seg fremme ved døren,

rustet med hjelm og skjold og med to malmhvessede lanser!

Ja, om han stod der slik som han var, da jeg første gang så ham

den gang han satt i vår hall og i festglede tømte sitt beger

stevnende hjem fra Efyra, fra Ilos, Memeros’ ætling!

Derhen var nemlig Odyssevs reist på sitt lettrodde fartøy

efter en drepende gift; ti i den ville høvdingen dyppe

pilenes malmhvasse odd; men han fikk den dog ikke av Ilos,

såsom han ei torde våge å krenke de evige guder.

Dog, det ligger i gudenes skjød, hvordan dette skal ende.

Ja, om han stod blant frierne nu så mandig som den gang,

fikk de nok alle en brådød, og bitter ble bryllupets glede.

Dog, det ligger i gudenes skjød, hvordan dette skal ende,

om han skal komme tilbake og hevne seg grumt, eller ikke,

her i sin hall. Nu er det mitt råd at du selv tenker efter,

hvordan du best skal få jaget på dør hver frier i hallen.

Vel, gi nu akt på mitt ord og legg deg min tale på hjerte.

Når du imorgen har kalt akaiernes helter til tinge,

meld dem da alle ditt bud, og la gudene selv være vidner.

By disse friere straks å gå bort, enhver til sitt eget.

Men er det så at det huer din mor å ekte en beiler,

da får hun nu vende hjem til sin mektige far. På hans kongborg

skal de da lage til bryllup og skaffe til veie et utstyr

herlig og rikt som en fyrste bør gi sin elskede datter.

Deg vil jeg gi et velment råd, så sant du vil lyde:

Rust nu ditt ypperste skip med tyve veløvede sjømenn.

Dra så avsted og få nyss om din far, som du lenge har savnet,

om noen dødelig melder deg nytt, eller Zevs lar deg høre

rykter som bringer oss mennesker titt det sikreste budskap.

Først skal du fare til Pylos og spørre den herlige Nestor;

derfra til Sparta til drotten den lysblonde helt Menelaos;

ti av akaiernes malmkledde menn kom han hjem som den siste.

Får du så spurt om din far at han lever og nu er på hjemferd,

tåler du visselig ennu et år den tort du må lide.

Men får du høre hans død og får spurt at han ei er i live,

da får du vende tilbake og ty til ditt elskede hjemland.

Der skal du reise ham haug og gi ham en hederlig likferd,

feiret med sømmelig prakt, og gi så din mor til en husbond.

Men når du vel har fått ordnet det slik, og allting er fullbragt,

da må du drøfte i sjel og i sinn med hver evne du eier,

hvordan du enten med list eller åpenlyst kan ta av dage

frierne her i din hall; ti med barneverk bør du ei fare.

Ei er det sømmelig mer; ti du er ikke lenger en smågutt.

Har du ei hørt hvilket glimrende ry den gjeve Orestes

vant seg blant menn da han drepte til hevn hin lurende morder,

drotten Aigistos som myrdet hans far, den herlige konge?

Kjære, jeg ser du er velskapt og stor; så te deg da også

modig og sterk for å vinne et navn blant kommende slekter.

– Nei, nu får jeg nok skynde meg ned til mitt lettrodde fartøy

og mine menn som vel alle forlengst er kjed av å vente.

Selv får du tenke på dette, og husk nu hva jeg har sagt deg.»

Nu tok den klartenkte svenn Telemakos atter til orde:

«Fremmede, ja dine ord er visselig likeså velment

som når en far vil råde sin sønn, og jeg glemmer dem aldri.

Vent nu en stund, hvor meget du enn er oppsatt på reisen,

forat du, når du har fått deg et bad og har gjort deg til gode,

siden fornøyet i sinn kan gå til ditt skip med en gave

kostbar og skjønn, en foræring fra meg som du siden kan gjemme,

slik som en gjestevenn pleier å gi til en venn som han elsker.»

Svarte da atter gudinnen, den blåøyde Pallas Atene:

«Nød meg ei lenger; ti hele min hu står nu til å fare.

Gaven du nu med ditt kjærlige sinn har lyst til å gi meg,

den kan du la meg få med til mitt hjem, når jeg kommer tilbake.

Velg den så vakker du vil. Du skal sikkert med tiden få gjengjeld.»

Således talte Atene, den blåøyde mø og ble borte,

ti hun fløy opp som en fugl gjennom ljoren; men mot og fortrøstning

hadde hun vakt i hans sjel og vendt hans hu til å tenke

mer enn tilforn på sin far. Da han fattet det, fór der en beven

gjennom hans sjel. Han forstod at en gud hadde gjestet hans bolig.

Kjekk som en gud gikk ynglingen hen til friernes skare.

Men i forsamlingen sang den herlige skald, og i taushet

satt de og lyttet. Han kvad om akaiernes grufulle hjemkomst,

hevnen som Pallas lot ramme dem hårdt på ferden fra Troja.

Men da nu Penelopeia, Ikarios’ kløktige datter,

oppe i kvinnenes sal fikk høre de deilige toner,

ilte hun nedover loftstrappens trin fra sitt høyenloftskammer,

ikke alene, men fulgt av to av de tjenende kvinner.

Da nu den herlige kvinne var kommet til friernes skare,

stanset hun fremme ved salsdørens karm i den velbygde borghall,

medens hun trakk det deilige slør over åsyn og kinner.

Hen til sin husfrue stillet seg straks de trofaste terner.

Brast hun da ut i gråt og rettet til skalden sin tale:

«Femios, mangt et kvad kan du synge som fryder vårt hjerte

både om guders og menneskers dåd som sangerne priser.

Syng, når du sitter iblant dem, om slikt og la dem i taushet

drikke sin vin; men hold opp med det sorgtunge kvad, som du synger,

dette som piner mitt hjerte i barm, så ofte det lyder,

så som jeg hårdest ble rammet av sorg som jeg aldri kan glemme.

Nei, ti hver stund må jeg minnes med savn hans mandige åsyn,

heltens, hvis ry er båret så vidt over Hellas og Argos.»

Nu tok den snartenkte svenn Telemakos ordet og mælte:

«Mor, hvi vil du formene vår avholdte sanger å fryde

hjertene slik som det huer ham best. Vi kan ikke legge

skylden på sangerne selv. Zevs volder det, han som kan skjenke

jordiske menn som lever av brød, den lodd som han lyster.

Ei kan vi harmes ved sangerens kvad om danaernes vanhell.

Alltid er det jo så at folk, når de lytter til kveder,

gjerne vil høre de siste og priser de nyeste sanger.

Finn deg da i det og tving ditt sinn til å lytte til sangen.

Ei var Odyssevs den eneste helt som forspilte ved Troja

hjemkomstens dag; ti også mangfoldige andre fant døden.

Gå nu igjen til ditt kammer og røkt dine huslige sysler.

Gå til din vev og din ten og by dine tjenestekvinner

alle å gå til sin daglige dont. Å tale blant flere

sømmer seg menn. Mest anstår det meg som er herre i huset.»

Stussende vendte hun om og skyndte seg opp til sitt kammer,

slått av sin sønns forstandige ord som hun tok seg til hjerte.

Da hun var steget med ternene opp i sitt høyenloftskammer,

gråt hun av sorg for Odyssevs, sin mann, til den blåøyde Pallas

lot over øynene senke seg blidt en kvegende slummer.

Frierne larmet imens i borghallens kjølige skygge.

Lytt forlangte enhver å hvile hos henne på leiet.

Tok da den klartenkte yngling Telemakos ordet iblant dem:

«Friere, I som vil ekte min mor, hovmodige voldsmenn!

La oss dog nyte vårt måltid med lyst, men la oss få slippe

oppstyr og skrål. Det er jo en fryd å sitte og lytte

tyst til en skald, når han eier en røst så himmelsk som denne.

La oss så alle imorgen ved gry gå samlet til tinge,

forat jeg der kan få sagt jer tydelig nok at jeg ønsker

at I skal rømme mitt hus og søke til gilde hos andre,

gå hos hverandre på omgang og tære på gods som I eier.

Men dersom dette er efter jert sinn, og det tykkes jer bedre

at I kan tære på enkeltmanns gods og gjøre det straffløst,

vel, så gjør det. Jeg selv skal be til de evige guder,

om det forunnes meg en gang av Zevs å straffe jer voldsferd.

Da skal I finne i hallen jer død og aldri bli hevnet.»

Således talte han kjekt. Da bet de seg alle i leppen,

slått av forbauselse over hvor modig Telemakos talte.

Straks tok Antínoos ordet til svar, hin sønn av Evpeites:

«Nei, men Telemakos! Gudene selv må til visse ha lært deg

alle de høystemte ord og din djerve stormodige tale.

Måtte dog Kronos’ sønn ei gjøre deg også til konge

her over Itakas ø, som din byrd gir deg rett til å kreve.»

Straks tok den snartenkte svenn Telemakos ordet og svarte:

«Gjeve Antínoos, mon du blir harm over det jeg nu sier:

Ja, dersom Zevs ville gi meg slik makt, så tok jeg den gjerne.

Mener du slikt er den ringeste lodd som kan mennesker times?

Kongsmakt er dog ingen vanskjebne just. Straks strømmer jo rikdom

inn over huset, og større blir straks den heder man nyter.

Dog, der finnes på Itakas ø mangfoldige andre

gjeve akaier av kongelig byrd, både unge og gamle.

Nu da Odyssevs er død, får én av disse ta makten.

Men i vårt hus vil jeg selv være drott, og selv vil jeg råde

over de træler Odyssevs, min far, har vunnet som bytte.»

Tok da Polybos’ sønn Evrymakos ordet og mælte:

«Kjekke Telemakos, gudene selv får råde for dette,

hvilken akaier på Itakas ø skal herske som konge.

Selv skal du råde for godset og selv være herre i huset.

Aldri skal komme den mann som med vold på tross av din vilje

røver ditt gods, sålenge som menn på Itaka bygger.

Men jeg har lyst, min venn, til å spørre om gjesten som var her,

hvorfra han er og hva landsmann han selv gir seg ut for å være.

Hvor er hans slekt til huse, og hvor er hans fedrene hjemland?

Bragte han bud om din far at han nu er på reise til hjemmet?

eller kan hende det var for seg selv han hadde et ærend?

Selsomt hvor snart han brøt opp og forsvant og ei ville vente,

til vi fikk lært ham å kjenne. En vanbyrding lignet han ikke.»

Straks tok den kløktige svenn Telemakos ordet og svarte:

«Gjeve Evrymakos, spilt har min far til visse sin hjemferd.

Ei kan jeg mer feste lit til en tidende, selv om den kommer,

eller gi akt på varsler og tegn som min mor så iherdig

spør om, når hit til vår borg hun har hentet en varselfortolker.

Mannen er hjemme på Tafos. Min fedrene gjestevenn er han.

Mentes, den tapre Ankialos’ sønn, er han stolt av å være,

og han er drott over tafiske menn som er flinke med åren.»

Så lød Telemakos’ ord, skjønt han visste det var en gudinne.

Frierne vendte nu atter sin hu til dansen og frydet

like til aftenen silde sin sjel med de yndige sanger.

Men da det mørknet mot kveld, mens de satt i det lystige gilde,

vandret enhver av dem hjem til sitt bo for å gå til sitt leie.

Selv gikk Telemakos dit hvor hans høyreiste kammer var bygget

vendt mot den herlige gård, hvor hans blikk kunne skue så vide.

Der gikk han hen til sin seng og grublet på mangt i sitt hjerte.

Foran ham bar Evrykleia de lysende fakler, hans kjære

trofaste terne, en datter av Ops, som var sønn av Peisenor,

hun som Laertes tilforn hadde kjøpt som blomstrende ungmø.

Dyrt ble hun kjøpt for hans gods. Hun kostet ham sneset av okser.

Likt med hans trofaste viv ble hun hedret på borgen; men aldri

delte han dog hennes seng; ti han ville ei krenke sin hustru.

Faklene bar hun for sønnen; ti mest av samtlige terner

elsket hun ham og fostret ham ømt fra hans spedeste barndom.

Fløydøren åpnet han selv til sitt prektige, velbygde kammer,

satte seg så på sin seng og trakk av seg sin kjortel den bløte.

Derefter rakte han den til den gamle, omtenksomme kvinne.

Varsomt foldet hun kjortlen og strøk den til rette med hånden,

og da hun så ved den utskårne seng hadde hengt den på knaggen,

gikk hun fra kamret og trakk med den skinnende sølvring forsiktig

døren igjen, og med remmen av lær trakk hun slåen for døren.

Hyllet i finullen fell lå ynglingen natten til ende

drøftende ferden, som Pallas fornyss hadde lagt ham på sinne.

ANNEN SANG

ITAKESIERNES TINGMØTE. TELEMAKOS’ REISE

Men da den årvåkne Eos i rosenskjær strålte på himlen,

reiste Odyssevs’ sønn seg opp fra sitt leie, og hastig

kledde han seg og hengte sitt sverd, det skarpe, om skuldren.

Under de skinnende føtter han bandt de skjønne sandaler,

og som en gud, så herlig og kjekk, gikk han ut av sitt kammer.

Derpå befalte han straks de høymælte, gjeve herolder

hastig å kalle til tinge akaiernes hårfagre helter.

Høylytt meldte de budet, og mennene samlet seg hurtig.

Da de i flokk og følge var møtt, og alle var samlet,

tok han i hånden sitt malmhvasse spyd og stevnet til møtet.

Ei gikk han ene; ett rappfotet hundepar fulgte sin herre.

Over ham senket Atene et skjær av guddommelig skjønnhet;

hele forsamlingen så på den kommende helt med beundring.

Alle vek plass, og han satte seg ned på den fedrene tronstol.

Først av dem alle tok helten Aigyptios ordet på tinge,

bøyet av alderens vekt, men rik på innsikt og visdom.

Spydhelten Antifos, oldingens sønn, var dragen i leding

frem til det hestrike Troja og fulgte på stavnhøye snekker

drotten Odyssevs, men mistet sitt liv i den hvelvede hule,

drept av den ville kyklop, da han siste gang laget sitt måltid.

Tre var ennu i live; den ene, Evrymakos, vanket

stadig blant frierne. Tvenne holdt til hos sin far på hans marker.

Dog, han jamret i sorg over hin som han ei kunne glemme.

Fellende tårer for ham tok han ordet iblant dem og mælte:

«Lytt nu, samtlige Itakas menn, til det jeg vil si jer:

Ei ble vi noen gang stevnet til ting eller møte i rådet,

siden den gjeve Odyssevs drog bort på de stavnhøye snekker.

Hvem har da samlet oss nu? Hvem ønsker så ivrig et møte,

enten han nu er yngre av år eller en av de eldre?

Mon han har fått noe bud om vår hær, at den nu er på hjemferd?

Vil han nu melde oss hva han fikk spurt, eller er det en annen

landssak han vil legge frem for vårt folk og ønsker å drøfte?

Riktig en hedersmann tykkes han meg, velsignet av guder.

Måtte nu Zevs fullbyrde for ham hva hans hjerte begjærer.»

Så han talte, og glad ble Odyssevs’ sønn ved hans lovord.

Ei ble han sittende lenge i ro; ti han ønsket å tale.

Midt i forsamlingen trådte han frem, og herolden Peisenor,

klok og omtenksom av sinn, stod frem og rakte ham staven.

Derefter rettet han først sine ord til den verdige olding:

«Gamle, hin mann står ikke så fjernt, som du snart skal erfare.

Folket er samlet av meg; ti sorgen har rammet meg hårdest.

Ei har jeg fått noe bud om vår hær at den nu er på hjemferd,

så jeg vil melde jer hva jeg fikk spurt, og det er ei en annen

landssak jeg nu legger frem for vårt folk og ønsker å drøfte;

men det er noe som gjelder meg selv. To ulykker tunge

rammet mitt hus: Jeg har mistet min far, hin edling som engang

hersket iblant jer som drott og var mild som en far mot jer alle.

Verre er dette som plager meg nu og som snarlig vil volde

undergang svær for mitt hus og røve meg hele min velstand.

Friere trenger seg inn på min mor imot hennes vilje,

sønner av høybårne menn som i rang er de første i landet.

Samtlige kvier de seg for å gå til Ikarios’ bolig,

så hennes far kunne utstyre selv sin datter og skjenke

bruden til den som huet ham best og var ham velkommen.

Derimot kommer de daglig til oss som ubudne gjester,

slakter i mengde vårt fe, våre lam og de feteste gjeter,

fråtser og drikker den funklende vin i lystige gilder

tankeløst frekt og øder vårt gods; ti en mann som Odyssevs,

en som kan verne vårt hus mot forderv, må vi bitterlig savne.

Jeg er jo ikke i stand til å verge oss. Ynkelig hånet

blir jeg vel siden som nu og lærer vel ei å slå fra meg.

Hadde jeg krefter til forsvar, så mangler forvisst ikke viljen.

Ingen kan tåle i lengden det hærverk I her har forøvet.

Skammelig øder I hele mitt hus. Ja, skam jer og blyges

endelig engang for grandefolks dom, for dem som omkring oss

bygger og bor, og frykt at gudene selv i sin vrede,

egget til harm ved jer skamløse ferd, skal endre det hele.

Ja, jeg ber jer ved Zevs, den olympiske hersker, og Temis,

hun som lar mennene stevne til ting og hever et møte:

Kjære, hold opp! La meg pines av sorg, men få være alene,

dersom da ikke min far, den gjeve Odyssevs, i vrede

plaget akaiernes hærkledde menn, så I ønsker til gjengjeld

nu i jer vrede å plage meg selv ved å egge imot meg

frierne her. For meg var det best om I alle tilhope

ødte i gjestebud alt hva jeg har og fortærte mitt småfe.

Vederlag fikk jeg vel, hvis det var jer som åt meg av huset.

Ti for å kreve tilbake mitt gods, kom jeg da til å vandre

tryglende om i vår by, til allting ble gitt meg tilbake.

Håpløs er derimot nu den kval I volder mitt hjerte.»

Således talte han vred og kastet med strømmende tårer

staven til jord, og det samlede folk ble grepet av medynk.

Alle de andre satt tause, og ingen bar over sitt hjerte

frekt å svare med krenkende ord på Telemakos’ tale.

Bare Antínoos gav ham et svar og tok trossig til orde:

«Frekke Telemakos, pralende svenn, hva var det du sagde?

Si, vil du skamme oss ut og få folk til å laste vår adferd?

Disse akaier som frir til din mor, skal ikke ha skylden.

Skylden er hennes, din mors, som ei har sin like i sluhet.

Ti hun lar årene gå, det tredje og snart vel det fjerde,

medens hun skuffende dårer akaiernes hjerte i brystet.

Alle som en gir hun håp; hver mann gir hun løfter og sender

bud til enhver; men i tanker og sinn er hun opptatt av annet.

Nu har hun tenkt ut påny i sitt sinn et listelig påfunn.

Ti hun fikk satt opp en vev i sitt høyenloftskammer og vevet

fineste lerret, umåtelig langt og gav oss til kjenne:

«Ynglinger, I som vil vinne min hånd, da Odyssevs fant døden.

Vent med det bryllup I stunder imot, til jeg engang får ferdig

denne min vev, forat ikke mitt garn skal rent gå til spille.

Veven skal være til svøp for helten Laertes, når engang

dødsmøen grum slår ham ned og strekker ham hen på hans leie.

Ellers kan utover landet akaiiske kvinner forarges,

om han, så rik som han er, skulle legges i haug uten liksvøp.»

Så hun talte og dåret med list våre mandige hjerter.

Derefter vevet hun stadig ved dag på veven den lange;

dog ved fakkelskjær løste hun opp om natten sin islett.

Således holdt hun oss alle for narr tre år med sitt påfunn,

men da i årstiders lovfaste løp det fjerde var kommet,

da gav en kvinne som visste beskjed, oss nyss om det hele,

og vi kom til, da hun løste med list den herlige islett.

Tvungen og motvillig vevet hun så til veven var ferdig.

Deg skal vi friere nu gi et svar, så du tydelig skjønner

selv hva vi vil og alle akaierne klart kan forstå det.

Bort fra ditt hus skal du sende din mor, og byd henne ekte

den som hun selv synes om og som hennes far måtte velge.

La henne ikke få plage akaiernes sønner for lenge,

stolende trygt i sitt sinn på de gaver hun skylder Atene,

håndlag til alt som kan virkes med kunst og ypperlig klokskap,

listige renker så slu som vi enn ikke hørte at ryktet

meldte om hårfagre kvinner, som levet tilforn i Akaia,

møen Mykene med krans om sitt hår og Alkmene og Tyro.

Ingen av disse var kløktig og slu som Penelopeia.

Dog, hun får visselig ei noe hell med dette sitt påfunn;

ti vi skal øde ditt samlede gods og fortære din velstand,

stadig, så lenge hun har dette sinn som gudene legger

i hennes kløktige barm. For seg selv kan hun riktignok vinne

glimrende ry; men hun volder at du må miste din velstand.

Ti vi vil hverken gå hjem til oss selv eller fri til en annen,

før av akaiernes helter hun ekter den mann som hun lyster.»

Nu tok den snartenkte svenn Telemakos atter til orde:

«Nei, Antínoos! Jage min mor som har fostret meg kjærlig,

kan jeg dog ikke. Hva enten min far er død eller lever,

er han i fremmede land, og tungt vil det bli å betale

bot til Ikarios, dersom min mor jeg jager fra borgen.

Ondt vil times meg fra hennes far, og mer vil en guddom

sende meg; ti når min mor skal gå fra vårt hus, vil hun trygle

hevnens de grumme gudinner, og folket vil laste min hårdhet.

Derfor vil aldri min munn kunne si det ord som du krever.

Dersom I ennu kan blyges og skamme jer innerst i sjelen,

da bør I rømme mitt hus og søke til gilder hos andre,

gå hos hverandre på omgang og tære på gods som I eier.

Men dersom dette er efter jert sinn, og det tykkes jer bedre

her å tære på annenmanns gods og gjøre det straffløst,

vel, så gjør det. Jeg selv skal be til de evige guder,

om det forunnes meg engang av Zevs å straffe jer voldsferd.

Da skal I finne i hallen jer død og aldri bli hevnet.»

Således talte han vred; men Zevs som skuer så vide,

lot fra den svimlende tind et ørnepar flyve imot ham.

Flyvende nær ved hinannen så rapt som stormvindens byger

svevet de begge en stund på de mektige utspilte vinger.

Men da de kom på sin flukt midt over det larmende tingsted,

fløy de på flaksende vinger i ring, og på mennenes hoder

skuet de ned med truende blikk og varslet dem døden,

flenget hinannen på kinner og hals med kloen og svevet

hen over byen til høyre og hen over mennenes huse.

Alle fór sammen i gru, da de så de varslende fugler.

Grublet de da i sitt sinn på det som vel nu skulle hende.

Mastors sønn Haliterses, den grånede helt, tok omsider

ordet iblant dem og talte. Av jevngamle menn var ei noen

kyndig som han i fuglenes flukt og i tolkning av varsler.

Vennlig tilsinns mot dem alle tok gubben til orde i møtet:

«Lytt nu, samtlige Itakas menn, til hva jeg vil si jer:

Særlig til frierne er det jeg nu vil rette min tale,

såsom en ulykke velter seg tung imot dem; ti lenge

vil nok Odyssevs ei holde seg fjernt fra frender og venner.

Kanskje han pønser forlengst på død og forderv for dem alle

her i vår nærhet. Av oss som bor mellom Itakas åser,

får også mangen en annen det ondt. La oss derfor på forhånd

rådslå om hvordan vi best kan få stagget dem. Selv bør de også

nu holde opp. Om de gjorde det straks, var det best for dem alle.

Ei er jeg ukjent med spådommens kunst; jeg kjenner den nøye.

Trygt tør jeg si at også hin helt har dyrt måttet sanne

alt hva jeg varslet ham selv, da så mange argeiiske helter

stevnet til Ilions by og den kloke Odyssevs drog med dem.

Megen gjenvordighet spådde jeg ham. Hver mann i sitt følge

skulle han miste, og først i det tyvende år skulle helten

ukjent av alle nå hjem, og nu fullbyrdes min spådom.»

Nu tok Polybos’ sønn Evrymakos ordet og svarte:

«Gamle, gå hjem, og hvis du vil spå, så spå dine sønner,

forat der ikke skal times dem ondt i de kommende dager.

Selv kan jeg tyde langt bedre enn du hva tegnet har varslet.

Fugler i mengdevis svever jo om i det strålende sollys.

Ikke enhver av dem er noe tegn. Forvisst er Odyssevs

død i det fjerne, og gid også du var kommet av dage

sammen med ham. Da hadde du ei så meget å spå oss,

egget ei heller Telemakos slik i hans heftige vrede,

håpende at han vil sende ditt hus en gave til gjengjeld.

Nu skal jeg si deg et ord som du visselig også skal sanne:

Dersom du, grå som du er og rik på erfaring, vil dåre

ham som er yngre av år, med snakk og egge hans vrede,

vil for det første han selv enn mer bli plaget av motgang,

og han vil slett ikke makte å utrette endog det minste.

Selv skal du, gubbe, bli ilagt en bot som skal pine ditt hjerte,

når du betaler. Det blir deg en tort som du vanskelig glemmer.

Nu vil jeg råde Telemakos selv i samtliges påhør:

Hjem til sin far skal han byde sin mor å vende tilbake.

Der skal de lage til bryllup og skaffe til veie et utstyr

herlig og rikt som en fyrste bør gi sin elskede datter.

Før vil akaierne ei holde opp med sin plagsomme beilen,

skulle jeg tro; for der er ikke en vi behøver å frykte.

Hverken Telemakos bryr vi oss om med hans evige taler,

eller om varslene, gubbe, og tegn som du falskelig tyder,

varsler som intet betyr, men som gjør at vi hater deg mere.

Skånselløst skal vi fortære hans gods, og vederlag får han

visselig aldri, sålenge hans mor lar akaiernes sønner

håpe forgjeves på bryllup. Nei, dag efter dag skal vi alle

vente og kappes om henne, den herlige kvinne, og aldri

gå til de andre, hvis hånd enhver av oss lett kunne vinne.»

Straks tok den snartenkte svenn Telemakos atter til orde:

«Gjeve Evrymakos, hør, og I friere hør meg tillike.

Herefter ber jeg jer ikke om slikt og nevner det ikke.

Dette er velkjent forlengst av guder og alle akaier.

Gi meg nu bare et skip og et snes av de flinkeste sjømenn,

som på en reise kan føre meg frem og ro meg tilbake;

for jeg vil fare til Sparta og hen til det sandige Pylos

for å få spurt om min bortreiste far kan ventes tilbake,

dersom en dødelig melder meg nytt eller Zevs lar meg høre

rykter som bringer oss mennesker titt det sikreste budskap.

Får jeg da spurt om min far at han lever og nu er på hjemferd,

tåler jeg visselig ennu et år den tort som jeg lider.

Men får jeg høre hans død og får spurt at han ei er i live,

da får jeg vende tilbake og ty til mitt elskede hjemland.

Der skal jeg reise ham haug og gi ham en hederlig likferd,

feiret med sømmelig prakt og gi min mor til en husbond.»

Så han talte og satte seg ned. Da reiste seg blant dem

Mentor, den gjeve Odyssevs’ venn og trofaste felle,

som han lot råde for hele sitt hus, da han reiste med flåten.

Ham skulle husstanden lystre; på alt skulle gubben ta vare.

Vennlig til sinns tok oldingen nu til orde iblant dem:

«Lytt nu, samtlige Itakas menn, til hva jeg vil si jer:

Måtte ei mer noen drott som bærer en kongsstav, av hjerte

vise seg vennlig og mild og håndheve retten med visdom.

La ham til stadighet plage sitt folk og krenke all rettferd,

efter som ingen med takk vil minnes den gjeve Odyssevs,

ingen av dem som han styrte som drott med faderlig mildhet.

Dog, det harmer meg ei at friernes trossige skare

øver med renkefull ondskap i sinn så skammelig voldsdåd;

ti for dem alle står livet på spill, når de voldelig øder

helten Odyssevs’ hus og tror at han aldri skal komme.

Nei, jeg er harm på det samlede folk, så tause som alle

sitter her nu og ei med et ord tør refse og stanse

friernes skamløse ferd, så få som de er mot de mange.»

Straks tok en sønn av Evenor, Leiokritos, ordet og svarte:

«Mentor, hva var det du sa, dumdristige, vettløse munnhelt?

Råder du dem til å stanse vår ferd? For hårdt vil det falle

selv for et flertall av menn å kjempe med oss om vårt måltid.

Ti dersom Itakos drott, Odyssevs selv, kom til stede

og i sitt hjerte fikk lyst til å jage fra huset de gjeve

frieres flokk, når de der satt benket til gilde i hallen,

da ville neppe hans hustru, hvor meget hun enn måtte lengte,

glede seg over hans hjemkomst; ti kjempet han her mot så mange,

fant han en skammelig død. Du talte nok rent som en dåre.

Vel, la nu mennene skilles og gå enhver til sitt eget;

men Haliterses og Mentor skal ruste ham ut til hans reise,

disse som alltid har tjent hans far som trofaste venner.

Dog, jeg tror at han her på Itaka lenge vil sitte

rolig og spørre om nytt. Han gjør ikke alvor av ferden.»

Så han talte. De reiste seg straks, og møtet ble hevet.

Mennene skiltes, og alle gikk bort, enhver til sitt eget.

Frierne stevnet i flokk til den gjeve Odyssevs’ bolig.

Ned til strandbredden vandret Telemakos, fjernt fra de andre,

vasket sin hånd i det grålige hav og bad til Atene:

«Hør meg, du guddom som gjestet igår vår bolig og bød meg

freidig å drage avsted på mitt skip over bølgene klare

for å få nyss om min bortreiste far, om han nu er på hjemferd.

Vit at akaiernes menn nu akter å hindre min reise,

frierne mest, hin trossige flokk av hovmodige voldsmenn.»

Bedende talte han så. Da nærmet seg Pallas Atene.

Slående lignet hun Mentor av vekst såvel som av stemme.

Trøstende talte hun så med vingede ord til sin yndling:

«Kjære Telemakos, feig eller tåpelig vorder du aldri,

dersom et sinn så kjekt som din fars er lagt deg i barmen,

slik som han var til å nå sine mål i ord og i gjerning,

da vil din ferd ei vorde forspilt eller gjøres forgjeves.

Men er du ikke en sønn av hin helt og Penelopeia,

tviler jeg på at du setter i verk hva du nu har i sinne.

Få er de sønner som helt kan måle seg med sine fedre.

Ringere er de som oftest, og bedre enn dem er de sjelden.

Men når du hverken med tiden blir feig eller svak på forstanden,

og når du slett ikke helt har gått glipp av Odyssevs’ klokskap,

da tør jeg håpe forvisst at du nu fører verket til ende.

Nu kan du trøstig la fare de kortsynte frieres frekke

anslag og renker; ti klokskap og rettsinn mangler de ganske.

Ennu forstår de jo ei at dødens den sorte gudinne

nærmer seg raskt, at en eneste dag skal felle dem alle.

Ei er den lenger så fjern den ferd som du nu har på hjerte;

ti fra din far har du arvet i meg en venn og en hjelper,

en som skal ruste ditt lettrodde skip og selv følge med deg.

Gå nu tilbake til borgen og bland deg i friernes skare.

Rust deg med rikelig kost og legg den i kar og i kister.

Vin skal du helle på krukker; i sekker av skinn skal du gjemme

byggmelet, mennenes marv, og selv skal jeg samle blant folket

svenner som følger deg villig. Av fartøyer finnes jo mange

her på det omflytte Itakas ø, både nye og gamle.

Dem skal jeg nu ta i øyesyn selv og velge det beste.

Når vi så skyndsomt har rustet det ut, skal vi stikke i sjøen.»

Således talte Atene, hin Allfaders datter, og lenge

dvelte Telemakos ei, da han hørte gudinnens formaning.

Ynglingen skyndte seg hjem til sitt hus med mismot i hjertet.

Inne på borggården traff han de trossige friere. Ivrig

flådde de gjeter og svidde de børstede svin over ilden.

Der gikk Antínoos mot ham med smilende åsyn, og vennlig

grep han og trykket Telemakos’ hånd og tok så til orde:

«Hør nu, Telemakos, djerv som du er og kjekk til å tale.

Akt ikke mere på hånlige ord og krenkende medfart.

Kom, vær rimelig! Et og drikk som du gjorde det fordum.

Alt dette her skal akaierne snart få skaffet til veie,

fartøy og utvalgte sjømenn ombord, så du snarlig kan høre

nytt om din herlige far, når du gjester det hellige Pylos.»

Straks tok den snartenkte svenn Telemakos ordet og svarte:

«Nei, Antínoos! nyte med lyst mitt måltid og tie

sittende rolig blant voldsmenn som jer, det kan jeg dog ikke.

Tykkes det ikke jer friere nok at I fordum forødte

alt mitt rike og herlige gods, da jeg ennu var liten?

Nu da barnet har vokset seg stort og jeg hører og fatter

andres forstandige ord og motet er vokset i barmen,

nu vil jeg friste å hisse de grufulle dødsmøer mot jer,

enten jeg drager til Pylos som gjest eller her i min bolig.

Ja, jeg vil drage. Den ferd jeg har nevnt, skal ikke bli oppgitt,

må jeg enn låne av andre et skip; ti fartøy og mannskap

har jeg jo ikke. I syntes vel selv at det var det beste.»

Så han talte og trakk med et rykk sin kraftige neve

ut av den annens, mens frierne travlt gjorde måltidet rede.

Straks gikk det løs med hånende ord og spottende tale.

En av de unge hovmodige menn tok spydig til orde:

«Sannelig pønser Telemakos sterkt på å drepe oss alle

enten han nu vil skaffe seg hjelp fra det sandige Pylos,

eller vel endog fra Sparta, ti nu er han fryktelig oppsatt.

Kanskje han vil til Efyra, hin by med de fruktbare marker,

forat han derfra kan hente en drepende gift som han siden

lumsk skal drysse i bollen med vin for å ta oss av dage.»

Atter tok en av de unge, hovmodige voldsmenn til orde:

«Å, hvem vet om han ei, når han seiler avsted på sitt fartøy,

flakkende fjernt fra venner må miste sitt liv som Odyssevs.

Brysomt ble det. Han øket jo da enn mere vår møye.

Alt hva han eier av gods ble vi nødt til å dele, og huset

måtte vi gi til hans mor og til den som hun da ville ekte.»

Så de talte; men ned i sin fars høythvelvede kammer

steg han, en rummelig hall hvor dynger av gull og av kobber,

kister med klær og forråd av duftende olje var henlagt.

Der stod fatene fylte med vin av de edleste druer,

gammel og god, en ublandet drikk av guddommelig sødme.

Støttet til veggene stod de i rad, om engang Odyssevs

efter så mangen en dyst skulle vende tilbake til hjemmet.

Kamret var stengt med en fløydør av tett sammenføyede planker.

Både ved natt og ved dag var husholdersken selv, Evrykleia,

vanlig til stede, en datter av Ops, som var sønn av Peisenor.

Tro og pålitelig voktet hun alt med klokskap og omhu.

Henne fikk nu Telemakos kalt til kamret og mælte:

«Skynd deg, kjære! Hent kvegende vin og fyll den på krukker.

Ta av den edleste nest efter den som du vokter så trofast

bare med tanken på ham, den usalige edling Odyssevs,

om han skal komme tilbake og fly fra dødens gudinner.

Tolv skal du fylle i alt, og spuns hver krukke forsvarlig.

Fyll så på velsydde sekker av skinn det mel som jeg trenger.

Ett snes mål skal du ta av det beste og fineste byggmel.

Hold for deg selv hva du vet, og sørg for at allting er rede.

Hit skal jeg komme og hente det selv, når det lider mot kvelden,

først når min mor for å komme til ro er gått til sitt kammer.

Nu jeg vil fare til Sparta og hen til det sandige Pylos

forat jeg der kan få nyss om min far og få spurt om hans hjemkomst.»

Så han talte. Da gråt Evrykleia, hans kjærlige amme.

Klagende talte hun så med vingede ord til sin yndling:

«Hvorfor, mitt elskede barn, er du kommet på sådanne tanker?

Hvor kan du dog ville våge deg ut i verden så vide,

du vår eneste trøst, siden helten, den gjeve Odyssevs,

mistet sitt liv så fjernt fra sitt hjem i fremmede lande.

Frierne her vil pønse på ondt, så snart du er borte.

Lumskt vil de volde din død, og alt hva du har, vil de dele.

Bli dog her hjemme og hold deg i ro! Du må ikke, kjære,

få det så ondt og flakke omkring over havet det golde.»

Straks tok den snartenkte svenn Telemakos atter til orde:

«Kjære, vær trøstig. En guddom har lagt meg dette på sinne.

Lov meg med ed at du ei til min mor skal tale om dette

førenn den ellevte dag eller tolvte omsider er kommet,

eller hun savner sin sønn og selv får nyss om min reise,

forat hun ikke med gråt skal skjemme sitt deilige åsyn.»

Så han talte, og dyrt hun svor ved de evige guder,

og da hun nu hadde svoret sin ed og gitt ham sitt løfte,

øste hun straks i krukkene vin og fylte dem alle.

Derefter fylte hun sekker av skinn med det fineste byggmel.

Selv gikk Telemakos inn i sin hall, til friernes gilde.

Pallas, den blåøyde mø, fikk imens noe annet i sinne.

Skapt som Telemakos selv gikk hun om overalt gjennom byen,

stillet seg hen til enhver og talte til dem som hun møtte.

Samtlige bød hun å samles ved kveld ved den hurtige snekke.

Derefter bad hun Noemon å ruste sitt lettrodde fartøy,

Fronios’ strålende sønn, og han gav henne villig sitt løfte.

Solen gikk ned og skyggene sank over gater og veier.

Da lot han sette på sjø den lettrodde snekke og bragte

alt det utstyr ombord som toftede skipe må bære.

Ytterst i havnen fortøyet han det og et ypperlig mannskap

samlet seg straks, formanet til hast av selve gudinnen.

Atter fikk Pallas, den blåøyde mø, noe annet i sinne.

Skyndsomt ilte hun hen til den gjeve Odyssevs’ kongsgård.

Der lot hun falle en kvegende søvn over friernes øyne.

Gildet forstyrret hun helt og slo dem av hånd deres begre.

Hen gjennom gatene skyndte de seg for å sove, og lenge

satt de ei mer da søvnen var falt på de døsige øyne.

Men til Telemakos talte den blåøyde Pallas Atene,

da han var kalt fra den prektige hall av gudinnen som lignet

Mentor livaktig av åsyn og vekst såvel som av stemme.

«Kjære Telemakos, nu har forlengst dine hærkledde svenner

satt seg ved åren og venter på deg for å stikke i sjøen.

Kom, la oss gå, så ikke vår ferd blir sinket for lenge.»

Således lød hennes manende ord, og Pallas Atene

vandret nu foran med hastige skritt, mens han fulgte gudinnen.

Men da de begge kom ned til det skvulpende hav og til skipet,

fant de på strandbredden samlet i flokk de hårfagre svenner.

Straks tok den kraftige helt Telemakos ordet iblant dem:

«Hit, mine venner! Bær kosten ombord. Hist ligger i huset

allting samlet og ferdig. Min mor har intet fått vite;

ternene likeså litt. Kun én har hørt hva det gjelder.»

Så han talte, og selv gikk han foran dem, fulgt av de andre.

Derefter bragte de allting ombord og lagde det varlig

ned i det toftede skip, som Odyssevs’ sønn hadde sagt dem.

Selv gikk Telemakos derpå ombord, og Atene gikk foran.

Akter i bakstavnen satte hun seg, og nær ved gudinnen

valgte Telemakos plass. De sterke fortøyninger løstes.

Svennene hastet ombord og satte seg, hver ved sin åre.

Pallas Atene gav strykende bør og sendte den friske

Zefyros ut over vinfarvet hav i susende byger.

Bød da Telemakos skyndsomt de kraftige svenner å gjøre

fartøyet seilklart med takkel og tau, og de lystret ham villig:

Masten av malmfuru løftet de opp, og i midtbjelkens hulning

reiste de den og stivet den av med de strammede tauer.

Derefter heistes de snehvite seil med oksehuds remmer.

Kulingen fylte de svulmende seil, og de mørkeblå bølger

skvulpet med brusende larm om fartøyets stavn under farten.

Ilende stevnet det frem på sin vei over bølgene klare.

Og da nu alt var fastgjort ombord på den tjærede snekke,

satte de frem og fylte med vin de skummende boller.

Drikkoffer helte de ut i bønn til de evige guder

og fremfor alt til hin datter av Zevs, den blåøyde Pallas.

Natten igjennom holdt skipet sin kurs til den gryende morgen.