Gabriel Scott

En drøm om en drøm

Sommeren

Gyldendal

I

En lydregn kommer ramlende ut av rummet ett eller annet steds i nærheten, lange, klare, rungende klemt, lyse og mørke om hverandre. Det er tydelig kirkeklokker, ti, tolv stykker og mere til, som hugger inn eftersom det treffer og blander stemmene sine – undertiden fire, fem på engang. De er stemt så vakkert isammen, de bærer hverandre og løfter hverandre, det opstår akkorder omkring, vakre, symfoniske, skjelvende mollklanger, som svever syngende inn gjennem luften. Finn er ikke våken enda, men han opfatter dem like fullt. De kommer til ham gjennem en halvdrøm, hvor han går på en kirkevei – over noen lange, flate moer med høistammet skog på begge sider. Foran ham ligger en haug eller kolle med en tett bjerkeklynge, som reiser sig som en kuppel i landskapet, ung, grønnløvet, sommerlig bjerk. Bakom må kirken ligge ensteds, det er bare så rart, synes han – enda han vil kjenne sig igjen er han ikke god for å huske, at det har ligget noen kirke der før. Og mens han går frem imot bjerkene, hører han hvordan klangen vokser, tonene kommer gyngende mot ham likesom dønninger i en strandbredd og husker og stiger på samme måte. Og det er en underfull tone imellem som løfter sig helt op under blået, ja én er den myndigste og mektigste av dem, den største, den dypeste, den herligste, den skjønneste og er både over og under og bakom og favner dem alle i sin sakrale velklang …

Nei, så er det ikke dønninger lenger, men en slags summende ringer i stedet, de kommer flyvende op over haugen og blir større og større på veien. Han ser og hører på samme tid, syn og hørsel er ikke adskilt, men dypt og inderlig forbundet med hverandre, de er bare forskjellige opfatningsmåter for et og samme sanseinntrykk, klemtene over ham er synlige legemer og har både farve og form. Hver gang kolven slår imot klokken løsner en vid ring fra kanten og kommer seilende ut fra gluggen, noen høie og lyse i klangen, andre brummende som veldige humler med en dyster undertone, mørke, høitidelige og fulle av alvor. Og det blir flere og flere efter hvert, tykke og tynne, store og små, de svirrer frem både oppe og nede – han må huke sig ned sommetider, så de ikke skal treffe ham i pannen. Og inniblandt kommer en kjempering svevende – kommer langsomt vibrerende frem gjennem yret – likesom ringen omkring Saturn. Det faller en utrygghetsfølelse på ham, dette kan ikke gå vel i lengden, før eller senere er uhellet ute – allikevel vedblir han å gå frem. Han må gå, han er nødt til å gå, det er hans beskikkede lodd å foreta denne kirkegang enda det går på livet løs. Han kan bare ikke begripe, hvordan han har kunnet bringe sig selv i en så vanvittig situasjon. Hvad har han i kirken å gjøre? Han er ingen kirkegjenger – han bryr sig overhodet ikke om kirken. Men så med ett husker han, at det er barnedåp idag, det er hans eget barn som skal døpes, han er jo nylig blitt barnefar og har en gutt som heter Øivind. Det er bare noe som ikke vil stemme, et eller annet er galt fatt og ligger og trykker og gnager på sinnet. Så gir det et rykk i ham – barnet, gutten, spør han sig selv, hvordan vil de få ham levende frem gjennem dette jernfokk av toner, som larmer ned som projektiler på en slagmark? Det er jo fullkommen sinnssvakt å ville utsette et lite barn for en slik meningsløs risiko bare for å få det døpt. Det må ikke skje under noen omstendighet – hvad er det også for en idé å ville bære et levende barn ut i en byge av flyvende malm og sette dets spede liv på spill for en kirkelig ceremonis skyld? Han snur sig brått for å gå tilbake og passe på at det blir hjemme i stedet –

Da ser han, at barnet kommer stabbende efter på sine små, korte ben. Det må på en eller annen måte ha krabbet sig ut av vuggen, det må ha forstått at det skal til kirken og lagt i vei ganske av sig selv. Det er bare så merkelig, at det kan gå – men jo, det kan gå så lite det er, det holder sig opreist hele tiden og vet tydelig å ta sig frem. Det vet bare ikke noe om faren, det går ubekymret frem under klemtene, inn mellem ringene, som hvirvler omkring det som store, klingende glorier av jern – går, går uten å blunke, uten å ane hvad det egentlig gjør. Han kjenner at han blir stiv av angst, han åpner munnen og vil rope til det, men kan ikke få en lyd over lebene. Han vil springe bort og ta det i armene, men kan ikke få benene med sig. Og barnet det vedblir å vandre frem, barnet det enser ingenting. Det er så lite, det er så troskyldig, det har enda ingen erfaringer gjort, det vet ikke forskjell på godt og ondt. Det vender sitt lille gode ansikt tillitsfullt frem mot den drønnende malmskur som fyker om ørene på det. Han ser det vaklende barnehode med den nesten nakne skalle innimellem de snurrende ringer – det er ikke til å holde ut. Hvert øieblikk kan det skje, hvert øieblikk kan barnet bli rammet – og han er ikke i stand til å komme det til hjelp! En kold gru har tatt kvelertak på ham og lammet ham helt ned i fotsålen, han samler alle de krefter han eier og prøver å rykke sig løs – nei, han kommer ikke av flekken. Hjertet hugger i brystet hans, det er et sekund eller to som han gjennem en flenge i tilværelsen skimter virkelighetens jernhårde ansikt og fatter den i dens trøstesløshet. Den huser ingen medynk med oss slik som vi gjerne vil tro, det er ingen styrende fornuft bakom, en fornuft bærer sig ikke slik, det er en rå kraft som har makten og som det gjelder å holde sig unda – det er tilfellet som rår. Vi er gitt tilfellet i vold, det hele er en blindebukklek, vi er alle som barnet der og vandrer frem under et blindt slagregn, som når som helst kan slå oss til krøpling eller utslette oss av de levendes tall. Tilværelsen har ingen hensikt med oss, den beskytter ikke mennesket mer enn loppen, det blir vår egen sak om vi kan klare oss frelst gjennem faren. Det er ingen barmhjertighet utenfor oss, den barmhjertighet som finnes på jorden har vi fått i stand selv, det er bare klokkene som svinger og svinger og slynger sine malmringer ut gjennem gluggene – ubekymret om hvor de faller. Det er vår skjebne å krysse imellem dem og prøve å undgå dem best mulig, til vi før eller siden blir slått ihjel.

Og hele tiden går barnet der og balanserer det vaklende hode på skuldrene likesom et stort, skjørt egg. Om bare en eneste ring kommer nær det – – det går som en frost gjennem ham ved tanken, blodet pulser i halsen hans med en egen, klikkende lyd, mens det krymper sig i ham av kval! Det går aldri i verden godt, barnet det kan ikke vare sig, det har ikke vett på å gå av veien, det forstår ikke hvad det kan hende. Og plutselig ser han en rød stripe tegne sig over barnets øre fra brynet og helt ut i bakhodet, det er som en skarp cirkelsag skulde ha streifet tinningen på det og skåret kraniet halvt igjennem. I samme nu forstummer klokkene, og i den drønnende stillhet som følger ser han at barnet synker isammen mens noe som en forundring får det til å spile øinene op. Så tar redselen ham for alvor, han gjør en kjempemessig anstrengelse for å ryste lammelsen av sig og våkner ved at han skriker høit –

Han ser op i et tavlet loft, det vakreste han enda har sett, med svære bjelker som krysser hverandre og fotdype felter innimellem, et praktfullt renessansearbeide, fornemt, fyrstelig, en fullendt frembringelse – utenkelig at noen som helst stilart noensinne vil kunne frembringe et skjønnere. Han ligger i en uhyre seng, den største han enda har ligget i, han er ikke på vei til kirke, han skal ikke i barnedåp – å gudskjelov han har bare drømt! Det er overhodet ikke noe barn, ikke noen Øivind som skal til dåpen – hvor har han også det navnet ifra? Barnet er enda ikke blitt til, han er enda ikke blitt far, han har enda en god frist, seks måneder eller noe slikt. Det er som det velter en tyngsel av ham, og hjertet som før klappet av angst begynner nu å klappe av glede. Han ligger og orienterer sig, men han puster befridd ut og kjenner han blir forsonlig stemt. Verden er allikevel ikke så gal, marerittet er lykkelig over, han ser takknemlig bort imot vinduet, hvor morgensolen kommer sivende inn gjennem et kremfarvet draperi, som når fra loftet og like til gulvet. Du store, han er i Sevilla – de er i Sevilla Ester og han på sin bryllupsreise rundt jorden! De kom frem sent igår aftes og så «Gulltårnet» stå vakt ved moloen forunderlig avstikkende fra omgivelsene, en gjenganger som hadde forvillet sig ut til kaiene fra en fjern og forglemt æra, en anakronisme her midt i nutiden mellem kraner og skinner og pesende lokomotiver. Og nu bor de i Calle de los Abades et lite stykke fra katedralen, i det gamle og vakre Abades-palé, som er blitt innrettet til pensjon, det er klokkene fra la Giralda han har hørt, mer enn tyve på en gang i samklang rundt den store «la Gorda» – ikke så rart om han drømte som han gjorde! Og her skal de bli til de får telegram – en uke, to uker – her skal de vente på nytt skib, det er Pytt som har ordnet med ruten for dem, den flinke, kloke og praktiske Pytt. Rederiet har kjøpt en moderne båt som skal over til Øst-Asia og settes inn på farten der. Det blir råd å komme til China iallfall, og er de først så langt … Gutten? Det er lenge til gutten kommer, han vil ha fred for knekten nu, hvorfor skal han også plage sig med ham innen han har gjort sin entré? Tidsnok å sørge når ulykken er der, hvem vet dessuten hvad tiden kan bringe? Det kan komme til å hende så meget, det er ikke engang sagt at gutten – –

Nei, nei, hvad er det han gjør, hvad er det for tanker han tumler med? Her ligger han en skinnende morgen i Syden, ung og sund og begunstiget av skjebnen fremfor de fleste av sine kolleger, en lovende dikter med fremtiden foran sig, nybakt ektemann og vordende far og legger op råd mot barnets liv enda før det er kommet til verden. Hvad er det for slagg og slam i hans indre når det om bare et ørlite øieblikk har kunnet huse en slik tanke, hvad er han i bunn og grunn for en pjalt når han overhodet har kunnet la den slippe frem? Det nytter ikke at han sier til sig selv, at han selvfølgelig ikke har ment det. Han vet bare så altfor godt at et eller annet steds inni ham, i en skummel krok i hans hemmeligste jeg har det sittet et lite nedtuktet ønske som har ment det og håbet det allikevel. Og han, som for knapt et par uker siden talte så store og vakre ord om at gutten var hans nu. Han som optrådte så uselvisk og edelt og spilte ridderens rolle den kvelden og ødslet med forlokkende talemåter og strødde omkring sig med allslags løfter! Han som av trang til å gjøre bot, i bevisstheten om sine egne feiltrin hadde påtatt sig den store opgave å gjøre et annet menneske lykkelig! Falt han alt ut av rollen sin, var opgaven alt blitt for tung innen han hadde tatt fatt på den? Var løftebruddets tid alt begynt?

Nei, sier det i ham igjen, mens noe som en skamfølelse tar ham, det er ikke sant, og det skal ikke bli sant! Han er blitt overrumplet bare, tanken har listet sig bak på ham – har nyttet et ubevoktet nu og stukket hodet frem mot hans vilje. Det har ikke skjedd, og det skal ikke skje at han noensinne med velberådd hug ønsker barnet annet enn godt. Det skal være velkommen når det kommer, han skal ta mot det med åpne armer, det skal aldri, aldri få merke, at han ikke er dets riktige far!

Gateselgerne er begynt å rope, han hører stemmene spredt omkring, en enkelt løfter sig høiere og høiere og kommer tydelig op gjennem gaten – pescado, skingrer det mellem husrekkene, det er fiskemannen som falbyr sine varer. Porten under går op med et sug som om hele huset holder igjen, det blir en høirøstet diskusjon, en rykende trette på brostenene – så skriker døren på gangjernene og faller i med et tungt drønn. Uvilkårlig reiser han sig på albuen og skotter bort på Ester – nei, Ester sover fremdeles. Ester har ingenting hørt, hverken klokkene eller gateselgeren, hverken smellet fra porten eller noe som helst. Ester ligger med lukkede øine og trekker pusten uhørlig gjennem nesen, munnen er så fyldig og rød og vakker, han må alltid se på munnen hennes, uttrykket er likesom samlet der og gir ansiktet dets skiftende og inntagende liv. Hun har ikke smilehull, ingen synlige groper som Kirsten, men hun eier et forborgent skjelmeri i stedet, noe lønsk som gjemmer sig innerst i munnvikene og er som et utslag av hennes vesen, et eget forjettende og eggende smil, som tiltaler mannfolket i ham og vilde ha virket uhyre fristende om han hadde møtt det hos noen annen – han er bare ikke så sikker på om han liker det hos sin egen kone. Hadde det vært for ham alene – men det er ikke for ham alene, det kommer frem rett som det er overfor både den ene og den andre. Han vil ikke nettop si at hun flirter, men litt mindre imøtekommenhet kunde gjøre det, og når han tenker på Melchior – den den motbydelige Melkisedek som hun selv kalte ham den kvelden, og husker på at hun har gitt sig til ham – – nei, dette er en uverdig tanke, han snur hodet uvillig bort og gir sig til å mønstre tapetet. Er det slik han holder løftet han gav?

Men om litt må han se på henne igjen, halvt stjålent likesom en tyv – han kjenner henne enda så lite, hun er enda så fremmed for ham, så uopdaget og spennende ny. Hvad vet han om henne i grunnen? Hvad vet han om sig selv? Og atter en gang faller hans ungdom ham tungt for brystet, hans usikkerhet, hans mangel på erfaring. Hvad er det også han har fått i stand? Han har kastet sig ut i et ekteskap med et menneske han egentlig ikke kjenner, uten å spørre spissborgerne til råds – i en slags hårdnakket trang efter å hevde sitt idealistiske livssyn. Men han prøver å trøste sig med, at han har gjort hvad han måtte gjøre og hvad han vilde gjøre om igjen. Det er ikke noe stort han har gjort, det er rett og slett menneskeplikt, han har rakt Ester hånden sin i det øieblikket hun holdt på å gå til bunns. Det skulde bare manglet, tenkte han, at han hadde latt henne i stikken – skjøvet vanskeligheten fra sig istedenfor å se den i øinene og slått sig til ro på godtfolks vis med det billige resonnement, at ingen tar livet av sig for slikt. Å jo, det hender da! Og hvis det hadde hendt, hvis Ester virkelig hadde gått bort og gjort alvor av forsettet sitt trass i godtfolk og snusfornuften slik som han følte sig overbevist om – hvad da med ham som hadde visst om det og like fullt hadde latt henne gå?

En eneste gang på reisen hadde hun rørt ved det, som var hendt. Det var en skumringstime på dekket, mens de gikk frem og tilbake og så ut mot det fiolette tusmørke som kom voksende op bak havranden. Da hadde hun gitt armen hans et trykk:

– Det var noe jeg vilde si dig.

– Ja si det du bare.

– Den kvelden du vet, jeg kommer til å tenke på den nu, farven der ute – den er så usigelig vemodig –

– Føler du det også slik?

– Om jeg føler det slik? Ja, jeg er ikke den du tror, den lille overfladiske flirt, som bare tenker på å more sig. Jeg vet at jeg har skinnet imot mig –

– Men det er et vakkert skinn, sa han spøkende.

– Der kan du bare se, Finnemann, du tror at jeg er lettsindig, og jeg vet at jeg ser lettsindig ut, det har jeg jo hørt så mange ganger. Jeg har jo også stelt mig så galt – men, Finn, hvis du kunde la være å tro det!

Han salte om med en gang:

– Jeg tror det ikke, Ester!

– Jo, Finn, du tror det, du tror det, og det kan jeg ikke si noe til. Dessuten er det cuttingen min – den skal se nesten uanstendig ut! Men først synes jeg selv at den klær mig, og dernest vilde jeg forarge far – jeg måtte hevne mig litt på ham. Den virket så verdslig i bispegården, så lite geistlig skjønner du, så utfordrende og disharmonisk – den stod ikke til den teologiske salvelse. Naturligvis var det stygt gjort, jeg kunde bare ikke la være. Men hvis du ikke liker mig sånn –

– Jo, jo, jeg liker dig sånn!

Han merket blikket hennes fra siden.

– Du må iallfall bare si fra, hvis det irriterer dig. Jeg vil gjerne være som du vil ha mig, det er ikke med dig som med far. Ja, nu var jeg stygg igjen.

De var stanset ved rekken ensteds.

– Er du sint på far din? spurte han.

Ester tenkte sig om.

– Jeg vet bare det, at hvis han hadde vært anderledes, så hadde jeg ikke den kvelden – –

Hun dukket grøssende ned i kåpekraven.

– Jeg undres om noen mann i verden kan forstå hvad en kvinne føler i en slik situasjon som min? Hvis jeg har vært lettsindig, Finn, så er jeg kurert for alle tider, det var det jeg vilde ha sagt.

Armen hans fikk et trykk igjen.

– Jeg vilde bli så glad, så glad, hvis du kunde prøve å tro det!

Han var blitt rørt over henne og hadde bedyret sin urokkelige tro. Hun måtte da ikke tenke – men enda så lå han på lur i sengen ikke engang en uke efter og studerte ansiktet hennes og lette efter et eller annet trekk som kunde avsløre hennes karakter. En praktfull pike å se på, vakker, velbygd, eggende, varmblodig, hun kunde ta det op med ham der, men hvem hun i bunn og grunn var –

– Skal jeg legge bånd på mig, hadde hun hvisket en gang.

Og han hadde hvisket tilbake:

– Nei, nei, du skal være som du er!

Han ligger og ser på brynene hennes, de er trukket så regelmessig, det er de vakreste bryn han enda har sett. Nu hun ligger med lukkede øine, fraværende, ubevisst uten noen slags tilgjorthet, nu da trekkene er falt til ro og ansiktet viser sig som det er uten dette allvitende ved sig, som det farlige blikket kan gi det, nu hun ligger der uten maske, åpen som en opslått bok – nu er det om han kan tyde skriften. Det slår ham hvor ikke bare brynene, men også ansiktet er regelmessig. Det er et nobelt ansikt, et kultivert ansikt. Haken er sikkert og nydelig formet, men med noe bestemt i linjene – et drag som bare mildnes av munnen. Den er forunderlig uttrykksfull, følsom og dristig på samme tid med sine opadsvungne viker som røber en viss skalkaktig humor – ordets pil ligger likesom på buen ferdig til skudd når som helst. Og huden er pleiet og skjær som et barns, bare med en dunklere lød, som gjør at han må tenke på fløiel. Det sitter en ørliten plett på kinnet likesom et tilfeldig stenk – det får det til å virke så rent. Hele ansiktet virker så rent, det er ikke en skygge i det som forråder noe lavt eller simpelt. At det går an å se så uberørt ut, når hun –

Nesten som han skulde ha vekket henne slår hun i det samme øinene op. Blikket faller like i hans, et stort, åpent umistenksomt blikk som kommer dukkende rett ut av søvnen – das Ding an sich, tenker han, slik det er innen bevisstheten har rukket å få det under kontroll – og ser på ham uten sky. I neste nu bryter et lys frem, en lykkedrukken, usigelig ømhet som får ansiktet hennes til å blusse av fryd. Og mens han skammer sig over de tanker han har, strekker hun armene fyrig mot ham, intet anende, full av lengsel og sier på sin vinnende, umiddelbare måte:

– Å, Finn, jeg er så glad i dig!

Hvor godt at gardinet enda er for, hvor godt at det ene menneske ikke kan se inn i det annet. Hvor godt at hvert menneske på jorden bærer sitt hjerte innvendig i sig, så ingens øie kan lese i dets gjemme.

II

En iskald luftning som minner om mistralen kommer sakte glidende gjennem gatene med det samme solen går ned. Dagen igjennem har det vært varmt, rosene står og gløder i havene, de har måttet ta sommerklær på sig – Ester har tilmed kjøpt sig en vifte som hun efter gammel spansk skikk bærer i en kjede foran sig på kjolen – det hjelper bare ikke, når dagen er over, er også sommeren forbi. Et eller annet steds i rummet er det gått en dør lydløst op, og den riktige årstiden kommer gufsende inn. Det lyse, det smilende, det gjestmilde Sevilla er plutselig blitt en annen by og har fått et helt annet preg. Luften er rå og krisler i halsen, det skumrer over takene, det skumrer mellem husene, og gjennem gatene lister formummede skikkelser innhyllet i brokete ulltepper eller med spraglede skjerf om halsen, som de trekker op over munnen og nesen, så bare øinene glimter frem. De ser ut som teaterrøvere, de kommer likesom rett ut av kulissen med sorte, vidbremmede hatter på hodet og lange dolker skjult inni ermet. Det er restene av en forgangen tidsalder som de henger på sig så snart det blir kaldt, det står vel ikke til klærne ellers, en venter silkestrømper og sko med spenner, og så stikker et moderne bukseben frem, konfeksjon kjøpt borte på hjørnet – det vil ikke henge riktig i hop. Men det henger i hop allikevel og gir et karakteristisk billede av det sammenlappede og motstridende som går igjen på så mange måter, denne blanding av gammelt og nytt, at overlevering og fremmed påvirkning, som er så karakteristisk for Spanien. Og foran Alkázar på Plaza del Triunfo reiser katedralen sig i tusmørket, denne kristenhetens mest uutgrundelige sfinks, halvt festning og halvt fengsel, halvt kirke og halvt moské, skjøtt sammen av orientalsk mystikk og streng, vesterlandsk konfesjonalisme. Finn kunde aldri gå likegyldig forbi, katedralen trakk blikket hans til sig med en nesten fascinerende makt. De store, hele og ubrutte flater som ikke var stykket op av vinduer, gav den en egen skummel velde, som satte hans fantasi i sving. Dette middelalderske stenuhyre så levende i sin urørlighet, så monumentalt i sin rugende ro, denne dystre manifestasjon av streng ritus og maktutfoldelse blev likesom selve hierarkiets idé – blev inkarnasjonen av dogmatikk og gjorde i sin fanatiske glød Gud og Satan til det samme begrep. Nestekjærlighet og nesteforfølgelse rakte hverandre så gladelig hånden under dens signende og vernende hvelv. Inkvisisjonens ånd hadde forpuppet sig ensteds i dens murmasse, den var enda lys levende og ventet bare på timen, da den skulde få sprenge hylsteret og ta fatt hvor den slapp sist.

Men så lenge solen var oppe, så lenge sommeren og varmen var til –

Katedralen var langt ifra alt, Sevilla var også gledens by, var farver og musikk og parker og haver, var kaféer og butikker og optog og fester og et mylder av trange, maleriske gater med flyvende solseil og balkonger og karnapper. Hovedinntrykket var hvitt, husene flest var hvittet med kalk som kastet sollyset tilbake og gjorde det enda hvitere enn det var. Øinene hadde vanskelig for å venne sig til, når de åpnet gatedøren om morgenen, var det som de trådte ut i et lyshav, alt dette hvite blendet og stakk, så det gjorde vondt langt inni hodet. Men så var det så meget å se på, og så glemte de hodepinen for det nye og uvante som åpnet sig rundt dem og blev gående og stirre og undre til de sommetider vildret sig ganske bort.

Det hendte at de stanset op med et rykk, øiet hadde plutselig fanget et billede gjennem det åpne gitter i en port – en patio med fliser av marmor og sildrende kumme og klatrende vinranker innrammet av joniske søiler. Et forvitret solur på sokkel med tavle og trekant løftet sig i midten. Der stod de fortapt med nesen mot gitteret – det var i noen korte sekunder som de så inn i Sydens egen sjel. Denne uforstyrrelige fred, denne lukkede og intime hygge, dette stilfulle som preget det hele, dette behag som utgikk fra stedet – det var som et glytt i noe forgangent, inn i en skjønnhetsdyrkende fortid, da slekten var anderledes harmonisk enn nu. Gitteret – nei, det var en edderkoppvev, som tiden selv hadde spunnet over gluggen og forseglet idyllen med. Kanskje satt familien nettop ute i lave, makelige havestoler og så på duene som trippet omkring, eller lyttet til springvannets søvndyssende sorl. Det stod en naken amorin op i kummen, spettet av flekker som minnet om gravrust, og så smilende ut over kanten, hvor det hang noen grønne frynser og dryppet. Han holdt en tynn vannstråle i hånden likesom en myk, svaiende pisk, den stod noen fot op i luften og falt nynnende ned igjen. Leben und leben lassen, sa det. Stillheten hadde fått mæle og røbet livskunstens hemmelighet.

De to måtte se på hverandre mens de hentet pusten igjen. Det var blitt rusket godt op i deres tilvante nordboerforestillinger. Finn husket gårdsrummene hjemme, motsetningen var så skrikende: her nede denne soltilværelse i naturlig og tvangløs utfoldelse og allikevel full av ynde, så lutret i sin fornemhet, så fullendt i sin avsondrede ro – innrammet av denne inntagende form, som hadde vært med om å frembringe det. Og midt i soluret på sin sokkel og med en blålig skyggeviser som vandret langsomt henover tavlen og talte timene lydløst sammen. Her nede hjemmets samlende arne, familiens yndlingsopholdssted, et stille og fredlyst paulun, hvor kunst og natur møtte hverandre – uttrykket for nasjonens psyke, skapt av århundrers skjønnhetstrang. Der hjemme bakgården, usund, utrivelig med skylledunker og åpen rennesten, og når det kom høit et vannspring av jernrør likesom en spaserstokk med krumt håndtak og en rist ned til kloakken. Hjemmets bakside på en måte, vrangen en egentlig undså sig for likesom et nødvendig onde, gledeløs i sin nakenhet, forstemmende i sin grå uhygge – et opholdssted som en hastet ifra og som likesom smittet en ned. Hvor hadde denne stygghet sin rot, og hvad var dens egentlige og innerste årsak? Det var så lett å skylde på klimaet, men bunnet den ikke til syvende og sist i noen mangel hos folket selv? Dets iboende farveglede, lyslengselen i det, naturen i det – det var blitt skjendet fra barnsben av, tuktet ned i støv og forglemmelse av pietismens kvelerhender og øvd vold mot i tusen ledd. En lyssky underklassebevegelse, undfanget i synd og født i misgjerning, hadde gått som en isbrand over det og frosset det inn til margen. Groen i det hadde tatt skade, sinnet var blitt valent av kulde, farvene falmet, nakkene dukket. Og gleden holdt fattig til huse på et kammer og satt for nedrullede gardiner mellem fylte glass og tomme flasker og skulde ta monnet igjen. Det var blitt forbud og allslags trangsyn, blitt legmannsvelde og indremisjon og skylledunker og ond lukt …

– Hvad tenker du på, Finn?

– Å, jeg tenkte på noe bare.

– Ja, det skjønner jeg nok.

Ester stakk armen innunder hans.

– Stod du kanskje og ønsket at det var sånn hjemme hos dig selv?

– Hos oss mener du?

Øinene hennes hetet imot ham.

– Ja, hos oss mener jeg.

– Ja, men jeg ønsket det ikke bare, jeg stod og planla noe.

– Du vil forsøke kanskje?

– Ja, for tunet vårt er så vakkert, det er skam at det skal ligge som det gjør. Vi kunde hellelegge det og så gressfrø imellem hellene og ha espalier langs veggene så det ikke virket så nakent, og ramme det inn med levende girlander – med eføi kanskje eller med villvin, villvin er så vakker om høsten. Det kunde henge i buer omkring, vi måtte sette op et slags gitter, som det hadde å klatre i, et tremmeverk eller hvad det heter.

Ester hørte henrykt på ham.

– Enn vann, skulde det ikke være vann?

– Selvfølgelig skulde det være vann. Vi kunde grave ut en dam i midten og sette en stenkarm rundt den eller en tykk ring med blomster, gule sverdliljer, tulipaner. Og i vannet kunde det stå en liten fyr av granitt – eller bronse eller hvad det nå blev og likesom være tunkall på gården og holde overopsyn med stellet. Han burde se ut som en nisse, skjønner du, med knebukser og spennesko og topplue og kattøine – Vesterhustuften i egen person! Jeg kunde snakke med en av billedhuggerne våre, det går noen unge mennesker omkring som sikkert ikke har for meget å gjøre.

– Ja, gjør det, Finn, gjør det!

De snakket om det i flere dager, mens de gikk og drev rundt i gatene – likesom på små opdagelsesreiser uten å vite hvor det bar hen. Finn var blitt mer og mer ivrig eftersom planen modnet hos ham. Nye enkeltheter kom dukkende frem, nye idéer, nye billeder – det hele blev mer og mer levende og tok tydeligere og tydeligere form. Det gamle stakittet måtte bort – dette kjedelige stykke benkam som gjerdet gårdsplassen inn – innkjørselsporten måtte også bort, i stedet måtte det komme en vegg av løvverk med en hvelvet portal i midten. Her kunde det stå en tremmedør, høi og staselig som et orgel med lange, smale, firkantede spiler.

– Jeg skal prøve å tegne den selv slik at jeg får den, som jeg vil ha den. Og så måtte uthusveggene males med friske, vakre og rene farver, som stod til alt dette saftige grønne – ikke gloende mener jeg, men slik at en blev glad ved å se det. Jeg kunde be Ove Magnus å stemme dem sammen, han er kolorist av Guds nåde!

Finn så det for sig i tankene alt sammen. Det skulde være noe lyst og smilende, noe som fanget både øiet og sinnet og virket som en bevisst protest mot dette vederstyggelige skittenbrune sølet som fra jernbanestasjoner og bedehus hadde bredt sig ut over hele landet. De hadde vært som smittekilder og spredt uhumskheten videre og videre og helt ødelagt menigmanns smak. Det var blitt vedtekt å male slik, hele byen blev malt slik. Plattheten, åndløsheten hadde aldri kunnet finne et fullgyldigere uttrykk, spissborgerligheten hadde skapt sitt eget portrett. Det truet med å bli selve nasjonens til slutt –

Ofte blev gatene så trange og smale, at et kjøretøi akkurat slapp igjennem. De måtte stille sig op langs husveggen og trekke tærne godt til sig og gjøre sig så flate de kunde – jo, så gikk det akkurat. Eller det kom et ørlite esel med en velnært prest oppå, en blåsebelg med subbende ben og en bred hatt med barduner fra pullen, så bremmen ikke skulde falle ned. Han satt bakpå, rett over krysset for ikke å knekke ryggen på det og leste uforstyrrelig i en sortpermet bok og lot sig bære frem dit han skulde. Det var et skrikende misforhold mellem det tykke, oppustede menneske og det vesle radmagre dyret. Presten var nesten dobbelt så stor, det vilde sett rimeligere ut om han var kommet bærende med det, og det vilde ha virket mere naturlig og passet bedre til hyrderollen – men like godt vandret dyret inn under ham, tålmodig som den korsfestede selv, og bar dette tyngende kjøttberget av gårde. En gang i en fjern fortid hadde det båret Guds sønn på ryggen, mens folket bredte sine kjortler foran det og svinget med palmegrener og ropte hosianna omkring. Nu bar det en mesket lathans i stedet som holdt på å kveles i sitt eget fett, en hård negl uten sjel eller hjerte, stivnet i dogmer, innsnørt i doktriner – en sten i gudshusets iskolde byggverk. Hvilket billede av geistligheten, hvilket symbol på selve kirken!

Og så kunde billedet skifte med ett, så åpnet det sig en paseo foran dem, en bred promenade med kaskader av palmer, hvor societeten trakk luft om formiddagen. Å, der kom damene i Sevilla, Spaniens unge mørkøiede døtre, barhodet med fothøie kammer som bar et uhyre, sort slør, det nådde like til anklene deres, øinene glimtet ut gjennem maskene, det så ut som de gikk inni et telt. De hadde en holdning, de hadde en linje – og de hadde det vakreste skotøi i Europa. Det var noe så rankt ved dem, noe vidunderlig opreist og stolt. De hadde ikke denne hoppende gang som en så ofte ser her hjemme, de gikk ikke og slengte med armene, de hadde full kontroll over kroppen og visste å røre sig som de skulde. De hadde en rytme, de hadde en gratie – de trådte som unge rådyr på jorden. Det var igjen denne formsans og form, som nasjonen engang hadde funnet frem til og dyrket gjennem generasjoner og gjort til sin eiendom og natur. Og hvor visste de ikke å klæ sig! Luksuriøst, men fornemt og smakfullt, en raffinert og bevisst eleganse, sort fra issen og ned til hælen, ibenholtsfarven til elfenbenshuden og med en kniplet mantilla over – de så ut som vandrende kunstverker iblandt. Ester hun sendte dem lange blikk – og bakefter skottet hun nedad sig selv og prøvde å se sig i speilglassrutene.

En gang spurte hun:

– Synes du de er pene, Finn?

– Ja, jeg kan ikke si annet.

– Meget, meget penere enn jeg?

– De er så anderledes, vet du.

– Ja, men liker du dem, mener jeg? Vilde du ønske at jeg så sånn ut?

– Om jeg vilde ønske at du var sånn?

– Jeg mener om jeg burde klæ mig i sort og prøve å gå likeså pent som de? Ja, for de setter benene så pent. Setter jeg benene pent jeg også?

– Å din lille narrifass du er.

Hun så skuffet på ham.

– Ikke tenk så galt om mig, Finn, ikke vær nå bare et mannfolk. Nu tenkte du, at jeg var et forfengelig fjols som ikke brydde mig om annet enn pynt. Og naturligvis er jeg forfengelig, det skulde også bare mangle, men kan du da ikke forstå – jeg vil jo så gjerne at du skal like mig og synes at jeg er pen!

Og nu herrene, los caballeros, Sevillas unge fyrige løver, som kom spankende i skinnende lakksko og brede, side, foldrike kapper og med øine, som lignet pistolmunninger, og kastet ildfulle blikk på Ester og snudde sig efter henne i gaten. De hadde en verdighet, de hadde en grandezza – når de iblandt tok kappefliken og slo den tilbake over skulderen, var det som det skulde være Cæsar selv. Finn kom til å kjenne sig klosset og forlegen, han syntes at klærne satt dårlig og at skoene blev til lauparstøvler, og nu var det hans tur til å spørre:

– Liker du dem, Ester?

Hun fikk sin mest skøieraktige mine.

– Hvad skulde jeg like for noe?

– Jeg mener om du synes de er kjekke.

– Kjekkere enn dig mener du?

– Nå ja, så sier vi det.

– Ha ha, sa hun og lo – jeg skulde virkelig mene, at de små brune kanelstengene der var kjekkere og penere enn min egen mann?

Hun var tydelig mer åpen enn han, mer rettlinjet og like ut, men Finn var allikevel ikke så sikker. Han så hvor de stirret på henne og likesom slukte henne med blikket, hvor hun vandret frem i en kryssild og trakk øinene til sig som en magnet. Hun var også verd å se på med sitt kortklippede pagehår og sine klare blå øine som stakk så av mot de sorte morellene omkring. Det var noe så friskt ved henne, hun så ut som hun kom like fra badet, sund og fornøiet og spillevende, det skjelmske smilet lekte om munnen likesom et skiftende og flakkende lys. Og så var hun så propert klædd, ikke nettop diskret men smakfullt med et sikkert øie for farven og linjen, grått til grønt med striper av sort og med et lite sølvsmykke i halsen – en måtte legge merke til henne. Hun vakte like ut opsikt imellem, og mens det var helt motsatt med ham, så det ut som hun trivdes ved det – likesom en fisk i vannet, tenkte han, og holdt øie med henne i smug. Det berørte ham ubehagelig, alle disse hannene omkring – han kjente han blev forstemt uten at han riktig var klar over årsaken. Ikke at det var noe utfordrende ved henne, hun opførte sig helt korrekt – allikevel hadde han en følelse av at hun svelget i all denne hyldest og innkasserte den uten sky. Hun kunde gå der og smile i lyset og ranke sig som en gran på gaten, mens hun trykket sig inn til ham, det var noe befriet ved henne som hun hadde kastet alt, som trykket, noe uforknytt og ubekymret – litt for ubekymret kunde han synes og kjenne en liten forstemning i hjertet. En smule mer fornemhet, en smule mer avvisenhet – men så var hun så ung og naturlig og lykkelig uvitende om tankene hans, og så gikk hun og nød ungdommen sin og lot sitt vesen få folde sig ut i full frihet uten noen baktanke, og så angret han like efter. Å, hvad var det for vrøvl med ham, hvorfor skulde hun ikke få være glad? Var hun ikke både vakker og velskapt, både ung og inntagende og vinnende og morsom? Behøvde hun å være behagesyk for om hun var vitende om det selv? Eller var det mannfolket i ham, eieren, herren, herskeren, pasjaen, som heller så at hun hang med hodet for sitt såkalte feiltrins skyld og gikk omkring og så sønderknust ut? Unte han henne ikke å glemme? Var han bare en smålig egoist, som ikke fant at hun var takknemlig nok? Fattet han da ikke så meget, at nettop det at hun ingenting skjulte, men gikk der så åpenlyst med sin glede, viste hvor hun stolte på ham og var fylt av den mest ubegrensede tillit? Du er så ridderlig, hadde hun sagt –

Ja visst var han ridderlig! Han blev så sint på sig selv en dag, at han gikk rett inn til en gullsmed og kjøpte et vakkert kjede med store, grønne akvamariner og hengte om halsen hennes.

– Men kjære, sa hun overrasket – hvorfor skal jeg ha det?

Og med noe som en hastig opdukkende klarsynthet så hun et øieblikk prøvende på ham.

– Har du tenkt noe stygt om mig kanskje?

Det kom vel nok med et lite smil, som bøtte på alvoret i det, men han følte allikevel, at alvoret var ikke langt unda. Og mens han undret sig over hennes sikre instinkt og intuitive opfattelsesevne reddet han sig med noen poetiske ord. Hun lot sig villig føre bak lyset, blendet av stenene, som glitret omkring henne, hun var enda så uerfaren, at det var lett å narre henne, og stolte på ham mer enn på sig selv.

Det var ikke første gang at han forundret sig over sin kone, hun hadde iblandt en generende evne til å lese tankene hans. Slik gikk de en morgen i en av parkene og drøftet sine planer for dagen og så på barnene, som lekte i sanden – og så med ett opdaget han, at han gikk der alene og snakket. Kjære, tenkte han og så sig tilbake – der satt Ester et stykke bak ham og pludret med en liten søt unge, mens ammen stod påpasselig ved siden. Hun hadde fått barnet bort til sig og satt på huk og holdt det i hånden og klappet det på de runde små kinnene. Og barnet stod der ved knærne hennes og så ufravendt og alvorlig tilbake med dette dype forskende blikket som et slikt lite barn kan ha og undret på denne fremmede damen, som snakket et sånt uforstålig sprog. De som stod nærmest var blitt opmerksomme, det dannet sig en lyttende ring omkring dem.

– Smil litt til mig da, sa det.

Og et lite øieblikk efter:

– Det var riktig ja!

Finn kunde se, at hun åpnet vesken sin og rakte en mynt frem.

– Muchas mercedes, hørte han, det var ammen som takket henne.

Og så først fikk Ester revet sig løs og kom mot ham med hete øine, søt, forvirret, høirød i ansiktet som hun vandret frem i en lykkedrøm med morsfølelsen våknende i sig, ferdig til å dele gleden med ham. Han burde ha smilt tilbake, i stedet blev han så tung om hjertet, plikten falt så knugende på ham – og så møtte hun blikket hans. Det var som hun fikk et støt i det samme, han kunde se, at det visnet i henne, erindringen vendte med ett tilbake, drømmen byttet med virkeligheten.

– Å Finn, sa hun bløtt og strøk ham nedover armen – ikke vær lei er du snild.

– Jeg er ikke lei.

– Jo Finn, du er lei –

– Nei, jeg bare tenkte på noe.

– Å, jeg vet nok, hvad du tenkte.

– Hvad tenkte jeg da?

Hun stod og pillet på opslaget hans, det var noe usigelig nennsomt ved henne, en ømhet og skyhet på samme tid.

– Du synes ikke du kan forstå at jeg kan glede mig til å bli mor – er det ikke sånn? Det vilde være mer naturlig hvis jeg gikk og var nedbrutt og tragisk – du vilde like mig bedre da? Jeg tar mitt feiltrin for lett, synes du, det kan ikke være noe hold i mig. Finn, du er så snild og klok –

Han fikk til et skjevt smil:

– Nei, jeg er et forferdelig fjols!

– Det er du aldeles ikke, du forstår mig bare ikke, fordi du ikke kjenner mig enda. Du er så søt og snild, men du har ikke riktig tillit til mig. Det må være en brist ved mig tenker du, når jeg har stelt mig som jeg har gjort og enda kan være slik som jeg er. Ja, kanskje er det det. Men behøver jeg å være lettsindig for om jeg prøver å glemme det vonde og glede mig over det gode som er kommet? Jeg har fått den gutten jeg helst vilde ha og som jeg hadde opgitt håbet om å få – må jeg da ikke få være glad? Husk hvordan jeg er opdradd, jeg har måttet stjele mig til gledene mine, jeg kjenner det som jeg endelig er blitt fri og har en masse å ta igjen.

Og mens hun boret med fingrene i knapphullet hans, sa hun med lav stemme:

– Du er lei for det som er hendt, og jeg er også lei for det, Finn. Men han som kommer kan ikke for det, jeg kan ikke være vond på ham, jeg kan bare være vond på mig selv. Jeg må prøve å gjøre feilen min god igjen med å være dobbelt glad i gutten – glad i ham for oss begge to! Jeg kan ikke rette på det ved å gjøre det motsatte, Finn, skylden blir bare større da, kan du ikke forstå det? Og så glemmer du én ting, noe du sa til mig den kvelden og som jeg ikke hadde trodd, at noen mann på jorden kunde si: han er min også nu, sa du.

Munnen hennes bevet litt.

– Det gikk rett inn i mig, Finn, og da blev jeg så glad i dig, at jeg syntes det skjedde et under i mig så han likesom blev din allikevel – nei, jeg kan ikke forklare det ordentlig. Og det har jeg prøvd å tro siden, for jeg har aldri brydd mig om andre enn dig. Men du kom jo ikke –

Han måtte ta og klemme henne litt enda de stod midt i parken, og finne på noen vakre ord, som overdøvet samvittigheten hans, han var jo ikke poet for ingenting. Men han hørte den allikevel – dikter, sa det med fin hån. Og han følte med dyp skam, at hun var opriktigere enn han, mer umiddelbar og mindre mistenksom. Hvad hun kunde være ellers – hun hadde et større overskudd, et ødslere og ømmere sinn og var en mer hengiven natur. Overfor varmen i henne kom all hans kunst og kunstferdighet til kort.

De var begynt å gå igjen.

– Hvis du bare kunde tro på mig, sa det – for det blir så vanskelig for mig, når du ikke vil tro på mig.

Armen hennes listet sig inn under hans:

– Jeg tror på dig, Finn!

Det kunde trekke ut med dem innen de snudde hjemover igjen. Tusmørket begynte å falle, teaterrøverne kom listende frem med tynne gymnastikksko på benene og skjerfet viklet op over ansiktet så bare øinene glødet over kanten som de hadde sett det så mange ganger – det var romantikken som våknet av dvalen og gikk omkring og spøkte i gatene. Og da hendte det flere ganger, at de hørte en bjelle i skumringen og like efter en trippende lyd, som steg til et myldrende tråkk av små klover – det var gjeterne som kom fra marken med dyrene. De kom duvende nede i gaten, tyve tredve stykker og mere, en trampende stimmel av raggete beist, som bredte en stram lukt omkring sig og fylte fortauene helt inn til husveggen. Ester holdt lommetørklæet for munnen, det smakte gjet langt ned i halsen, hun kremtet og hostet og vilde kveles. Og midt op i stimmelen raget gjeterne til værs med en utslitt manta over skulderen og ropte og lokket på venninnene sine og hadde navn på hver enkelt av dem:

– Clara! Margarita!

Det var så det gjallet mellem husene iblandt.

Og Margarita, den tasken, kunde åpne munnen og svare sin herre og mester som hun har gjort det fra skapelsens dager:

– Bæ!