Tormod Haugen

Synnadrøm

Gyldendal

Så var huset tomt.

Bare en og annen golvknirk var att. Og kanskje en liten støvtull i en krok.

Det digre kjøkkenbordet skulle få stå der e stund. Det passet itte inn i en moderne leilighet i Oslo med små rom.

– Det er mindre luft milla vegga der, sa Lars da han første gangen pratet om leiligheten.

Treplata på bordet var gammal og tjukk. Nesten historisk, trudde Runar. Han tenkte på alle de gangene han hadde sitti ved det bordet og eti sammen med Arild. Det var sjelden dem hadde vuri heme hass Runar. Han hadde itte tenkt på det før.

Runar skottet fort opp mot Hagan. Han syntes han så en kvit flekk i vindusglaset på stua. Det var a mor.

Det var litt rart å tenkje på at han og Arild aldri mer skulle sitte ved det fine, gamle bordet. Pekefingeren hass skulle aldri mer følgje den djupe, mørke sprekken bortover treplata. Den var like gammal som bordet sjøl, sa Lars, far hass Arild.

– Det var trivelig gardina fekk henge att, sa Marta. – Nå kan vi tru det bor noen der ennå sjøl om det itte er blomster i vindua lenger.

Ho var lita og sterk i stemma. Akkurat slik ho så ut sjøl.

Det var ingen som svara. Ho hadde itte ventet det heller.

Han Lars sto øvst på trappa. Øga hass i døra. Neven tetnet rundt nøkkelen. Det var ingen som sa noe. Det var stille milla dem. Enkelte biler støvet forbi nere på landsveien. Men Runar hørte det nesten itte.

Alle sto liksom og ventet.

Ragnhild, mor hass Arild, sto ved sia av to store kufferter. Ansiktet hinnes var skarpt i motlyset. Øga var smale av sol. Leppen var litt sprukne i varmen.

Marta sto stram og fast, men rynken var milde i munnviken.

Jørgen sto borte ved fløttelasset. Han hadde sluttet å bråke med presenningen.

Arild sto og holdt i e veske som om han aldri kunne slepp’a att.

Alle så på Lars. Det var handa hass dem ventet på.

Han åpnet handa. Nøkkelen lå der og lyste mot handbarken.

Så låste han døra. Nøkkelen gikk tungt i låsen. Det var som om nøkkelen visste det var siste gangen og itte ville vara med på det.

Han låste for de gamle romma. For de slitte plankegolva. For husstøv og det som var forbi.

– Ja, ja, sa Ragnhild, – nå er det gjort.

Orda var tydelige, men stemma hinnes var tung.

Lars snudde seg og så ned på dem. – Du får ta vare på nøkkelen du, Marta, sa han stille. – Vi kan få bruk for’n att, og hos deg er’n trygg.

Han gikk ned trappa og puttet nøkkelen i kjolelommen hinnes.

– Je skar passe på både huset og nøkkelen, svara Marta. – Og det er itte den første nøkkelen som blir puttet i lommen min.

Arild sto uta å røre seg. I det brune ansiktet hadde det kummi kvite striper rundt munn. Øga hass var blanke av sviende tårer.

Runar så på Arild. Arild så gjønnom alt. Som om det itte var noen ting rundt han.

Dem vart stående alle sammen. Runar svelget tungt. Han så opp på den låste døra.

I kveld skar itte utgangslampa brinne, tenkte han. Itte i mårrå hell. Itte tel vinteren. Og itte neste. Kanskje aldri mer. Vindua skar aldri lyse opp tel meg mer. Han sto der og tenkte på varmen i den vesle, mørke sprekken i bordplata. En gang syntes han det var som et lite sår som aldri ville gro. Han strøk over sprekken for å trøste. Da kjente han det kom varme frå sprekken. En trygg varme.

– Du får hjelpe meg med presenningen, sa Jørgen borte frå lastebilen.

Med ett var alle lyda der att. Vindsusen i tunbjørka. Kveksen i humleblada oppetter veggen. Småfugla oppunder mønet. En bil nere på veien. Det var eftasbussen som dro tungt i mota. Et nytt drønn langt unna, men det slo tydelig gjønnom skogen. Minering på nyveien.

Så kom dem i sig. Lars gikk bort tel Jørgen. – Du får hjelpe tel du og, Arild, sa Lars.

Arild sette endelig frå seg veska.

Arild, tenkte Runar høgt inni seg.

Arild hørte det itte.

– Det er mye som blir ansles nå, både for dekk og øss, sa Marta.

Ragnhild sto og så på huset. Ho nikket sakte. Det var itte lett å skjønne om det var tel huset eller tel orda hinnes Marta.

Runar ville itte vara der lenger. Ryggen hass Arild var itte trivelig å sjå på.

Han begynte å gå bortover jordet. En gang snudde han seg. Det var som å sjå på et bilde han var glad i.

Aller mest så han på Arild.

Runar hadde visst det sia tidlig i sammar.

Bare en gang hadde Arild nevnt det. Han bøyde seg over spikerpakka og sa det i en stutt setning. Så dundret han hammarn mot hytteveggen att.

Dem hadde stengt det inni seg, begge to. Dem lekte som dem alltid hadde gjort. Som om dem skulle fortsette slik tel høsten og. Orda fekk itte sleppe ut i lufta frå tanken dems.

I mai er det lenge tel august. Nå var det august.

Runar mintes da far hass kom og fortalte at det snart skulle bli tomt på Øvli.

Det var den første mjuke maieftan da det nesten luftet løv av bjørken.

Snøen lå i skogen ennå, men det var djupe søkk rundt trestamma. Og det var sig i snøen.

Orda hass far var skarpe i blålyset. Han sa det forsiktig, men likevel – det stakk tel i både Runar og a mor.

E lang stund sa dem ingenting. Dem satt og så forbi hinann.

– Je har full visst det skulle gå slik, sa a mor lågt tel slutt.

– Ja, det blir stusselig når dem reser, sa far.

Runar satt milla dem. Men dem pratet bare tel hinann, over hue hass. Det var som om dem itte så at han satt der.

Det suste i tanken hass og snurpet seg rundt hjertet. Det vart mer og mer plass milla han og a mor og ’n far. Arild kom i tanken hass og var en liten flekk langt, langt milla trea.

Runar ville åpne munn og si noe. Be dem prate tel han og. Og han ville fortelje dem om den store, vonde plassen som voks rundt han.

Men han kunne itte få fram et ord før dem så på han og gjorde plassen milla dem mindre. Dem gjorde itte det.

– Det er snart itte att noen her, sa mor høgt over huet hass.

– Vi får trafikk og folk nok bare nyveien blir ferdig, og hyttefelten er utbygde, sa far.

– Men likevel – det blir tomt på Øvli, sa mor. – Je får itte a Ragnhild å prate med mer. Je har ingen andre her, je.

Orda drev over huet hass Runar, som blad i brå vindkast. Han visste itte høssen han skulle få dem ned tel seg.

– Je vet itte a mange ganger je sir ut av vindu om dagen, men det er alltid Øvli je sir på. Og det er godt å veta at det bor folk der. Men når dem fløtter, blir huset dødt på en måte. Je kan itte tenkje på at a Ragnhild går inne og steller. Je kan itte sjå etter om ho er på vei over jordet for å ta en kopp kaffe med meg.

– Det er lenge tel ennå, sa far stille. – Vi får itte grue øss før vi er oppe i det.

– Men det går itte an å glømme det.

A mor kom med ett nærmere. Ho sank liksom ned mot Runar. Orda strøk over panna hass. Handa hinnes kom etter. Som om ho plutselig kom på at han var der, han og.

Runar så ut. Gjønnom den lyseblå maieftan. Sola var borte bak Bjønnåsen. Snøen ség, og skogen ventet for alvor på det siste store vårstøkket.