Tormod Haugen

Zeppelin

Gyldendal

1

Eva og Martin og Nina.

Mor og far og barn.

En familie.

En lykkelig familie.

De hadde jo alt, sa Martin.

Hus og bil og TV og sommerhus og –

Og de hadde hverandre.

2

Smilemunn er lykkemunn.

Snurpemunn er sur munn.

Smil i øye, smil på kinn.

Du er lykkelig, vennen min,

med smilehull på knærne

og smilevift i tærne.

Den som ikke smiler nå, den skal stå.

3

Lykkelige mennesker bør smile, sa Martin.

Derfor smilte Eva og Martin ofte.

De smilte alltid rundt Nina.

Men det var sjelden de smilte med øynene.

Nina hadde sett det.

4

Selv om du glemmer at én og én er to,

må du ikke glemme å være snill og god.

Kveldssang da Nina var liten.

Hun var snill når hun gjorde som foreldrene ville.

Hun var slem når hun gjorde som hun selv ville.

Lykkelige mennesker er snille, sa Eva.

Derfor var Eva og Martin snille mot hverandre og dyr og andre.

De var snille foreldre, sa de.

Nina prøvde å være snill, for da var hun lykkeligst.

5

Nina hadde en stygg drøm selv om hun var snill. Hun torde ikke fortelle den til noen. Det hendte hun våknet fra drømmen og gråt. Hun bad Gud ta drømmen fra henne. Men den kom igjen og igjen:

Noen kom etter henne.

Hun løp, men kunne nesten ikke røre seg.

En høy, tynn mann i svart kappe.

Han kom nærmere og nærmere.

Lange armer og hvite fingrer tok etter henne.

Plutselig holdt hun i en stokk.

Hun slo ham flere ganger.

Mannen falt og blødde.

Det var Martin.

Nina skrek og våknet.

Hun skjønte ingenting.

Hvordan kunne hun slå far som var snill?

6

Hvis det fins engler, så ser de ut som Nina, sa onkel Ole.

Nina tenkte på glansbilder med glitter.

Engleglans med glitter var det styggeste hun visste.

7

Det var en Nina som stjal fem kroner og kjøpte sjokolade.

Det var en Nina som flere ganger slo Jonas så han begynte å blø.

Det var en Nina som med vilje knuste det fine askebegeret fra tante Ria.

Nina kjente ikke denne Nina ordentlig.

Den Nina som Martin og Eva elsket, gjorde ikke slike ting.

Nina likte ikke den fremmede jenta som kom og lot som hun var henne.

Nina ville være elsket.

8

Nina hadde Rias hake og Ottos kinn.

Farmors ører og farfars tær.

Martins øyne og Evas hår.

Gittas legger og Oles rygg.

Ingenting var Ninas.

9

En gang gikk lyset.

Stummende mørkt.

Martin og Nina i stua. Eva på kjøkkenet.

Helt stille.

– Martin?

Han svarte ikke.

– Martin!

Evas stemme var ikke Eva. Det var som om en annen snakket.

Et kaldgufs drev gjennom stua.

Så var lyset tilbake.

Ingenting å være redd for, sa Martin.

Jeg var ikke redd heller, sa Eva.

Men Nina hørte at det ikke var sant.

10

Den fryktelige gangen.

Hun var seks år og rømte hjemmefra. Hun husket ikke lenger hvorfor. Resten kom hun aldri til å glemme:

Det ble kveld og mørkt.

Hun gråt og var alene.

En politikonstabel fant henne og tok henne hjem.

Lyset i vinduet var godt.

Døren var trygg.

Men Eva gråt, og Martin stod hvit og streng bak stolen hennes.

– Nina, sa de, – Nina, at du kunne gjøre dette mot oss. At du kunne skremme oss slik!

Hun fikk straff. Hun måtte legge seg uten trøstende ord og kveldsmat og varme hender mot kinnet.

Det hendte noe i Nina dengang.

Ennå vet hun ikke hva det var.

En gang finner hun det kanskje ut.

11

Alt Nina ikke skjønte:

Av og til den stengte døren med alvorlige stemmer bak.

Av og til lyden av gråt fra soveværelset når Eva var alene.

Av og til la Nina seg uten at Martin hadde kommet hjem.

Av og til den lange tausheten mellom Martin og Eva.

Det hendte av og til.

Eva og Martin nevnte aldri dette for Nina. Kanskje det bare var noe hun trodde.

De var jo lykkelige.