Espen Haavardsholm

Munnene

Gyldendal

I. FIRE ANSIKTER

S.

«S. har alltid befunnet seg i en tilstand av feber sammen med andre mennesker. Samtidig som han har unngått andre, har han følt seg utslettet alene. I perioder greier han å opprettholde en fullkommen isolasjon. Når han vender tilbake til de andre – til en venn fra guttedagene, et tilfeldig bekjentskap, en ny pike – blir han overfalt av en slags kroppslig avmakt: porene i huden trekker seg sammen, stenene krymper seg, svetten kryper fram i håndflatene til han føler det som fingrene er sammenklistret i en slags svømmehud.

Han greier aldri egentlig å overvinne denne tilstanden. Først langsomt blir han klar over at han er nødt til å leve med den. Han er krøpet ut av seg selv. Som et bløtdyr som er krøpet ut av skallet og ikke vet hvor det skal plassere følehornene, en bevegelig hudmasse som prøver å stikke seg vekk, en hummer eller en snegle med det ru og uforanderlige skall-laget bak seg, nedgravd i sanden, og uten kunnskap om hvordan den skal te seg nå.

Feberen antar forskjellige former ettersom årene går. I pubertetstiden tenker han uklart at den kommer til å bli borte etterhvert som han blir eldre. Når han en dag begynner å beherske de kroppslige utslagene, håper han at dette er et tegn på at han skal bli normal. Men det er bare et tegn på at tyngdepunktet er forskjøvet. Han frykter ikke lenger de andres kropper, nå frykter han hodene og øynene deres. Han unngår å se rett på noen. Det forekommer ham at de utstikkende runde geleklumpene i alle disse flate eller skrå, dype eller bratte, fete eller skrinne øyenhulene rommer en forferdelig trusel. Det er som han blir trukket inn i dem, som om en del av ham selv løsriver seg og for alltid må leve innkapslet et sted dypt inne i et fremmed menneskes hjernemasse. Det er som om blikkene trevler ham opp, og hodene omskaper ham i sitt bilde. Slik lever han i en stadig pendling mellom to former for utslettelse – isolasjonens og de andres. Til tross for at hvert møte koster ham det meste av det han sitter inne med, oppsøker han hele tiden nye mennesker. Han suger til seg i feber. Så går han videre igjen.

Kanskje fordi han er utholdende, kanskje fordi han har så store øyne, kommer han stadig i forbindelse med nye piker. Etter to eller tre møter hender det at han glemmer neste avtale og oppsøker en ny. Derfor blir han av noen kalt: «Don Juan».

Å være sammen med ham koster de fleste stor anstrengelse. Noen finner S. utålelig. «Han mangler framdrift,» sier hans onkel eller hans far. «Han lar seg drive med av vær og vind.» Den bundne energien som finnes innenfor den skrøpelige kroppen hans virker som en katalysator på dem han kommer i forbindelse med: noen fjetres, andre frastøtes.

Når han ikke finner noen løsning, flykter han.

Derfor blir han av noen kalt «upålitelig».

Selv forekommer det ham at han hele tiden må lære nye språk for å overleve. Hoppe fra en del elementære grammatiske innsikter til en mannjevning i dette nye språket.

Enkelte språk lærer han seg og kan han bruke på ny. De fleste viser seg ubrukelige hver gang han møter et nytt menneske, kommer opp i en ny uløselig situasjon.

Etter en lang rekke nederlag på forskjellige livsområder – skolen, en plutselig impotensopplevelse overfor piker – drar S. nitten år gammel ut på en reise. Han haiker gjennom Danmark, Tyskland, Frankrike, Sveits til Italias sydspiss. Han opplever denne reisen som en gradvis reduksjon, kroppslig og intellektuelt, inn i de mest elementære deler av seg selv. Forbitret alene er det som en stor likegyldighet bemektiger seg ham.

En kveld han er full i Pisa mister han eller blir han frastjålet mesteparten av pengene sine. Samtidig blir han liggende med diaré. Alt han spiser tømmes ut gjennom de vrengte tarmene. Prøver han å gå ut, blir han overfalt av svimmelhetsanfall og voldsomme, uberegnelige svettetokter.

Til slutt føler han seg helt renset, helt tom, og meget svak. Feberen – den fysiske feberen, sykdommen – ligger igjen i sengen i form av utsvettede og tilsølte lakener, et krøllet sengteppe, en våt pute.

Om morgenen går han ut og blir nesten øyeblikkelig plukket opp av en bil. Det er en Volkswagen varevogn, fulllastet med amerikanske studenter av begge kjønn, på vei mot Firenze. Underveis får han vite at en som opprinnelig var med i bilen har brutt ut noen dager før. S. blir tilbudt å overta plassen etter den som er blitt borte. Han aksepterer dette tilbudet.

På autostradaen mellom Pisa og Firenze løper folkevognen tom for bensin. Mens en av de andre prøver å få haik tilbake til nærmeste bensinstasjon, går S. sammen med en av de amerikanske pikene innover det veldige, flate slettelandet i retning av fjellene som reiser seg på den ene siden av dalen.

Solen er meget sterk. Den feberherjede kroppen hans føles klar, gjennomlyst. Det er flere dager siden han har fått beholde noe av det han har spist – likevel føler han seg tryggere, mer utholdende enn knapt noengang før på reisen.

Heller ikke piken gjør tegn til å ville snu.

Autostradaen ligger bak de to som en veldig asfaltdrage – våt, glinsende, røyksprutende i det tørre, forbrente landskapet, med bilene og trailerne som fluer og snyltedyr på den bølgende, svarte huden. Resten av amerikanerne ligner lilleputter, der de sitter og ligger i skyggen av den havarerte varevognen.

Lyset slutter de to inne, omfavner dem. Svetten bryter fram på kroppene og overrisler den salte, tørre huden. Heten baker enhver lyst til samtale ut av bevisstheten. Upersonlige, fremmede går de sammen inn i det hvite lyset.

Piken har en kort bomullskjole på seg. Han kan se hvordan væten bryter seg vei ut innenfra og lager store, mørke flekker – over ryggen, under armhulene, på overkanten av knærne.

På en slette mellom noen visne trær – med solen som et svart merke mot rygghvirvlene øverst i nakken, og spillet fra sikadene som et massivt trykk mot øregangene – ligger han med henne, i et plutselig oppblussende, kort, voldsomt og hatefullt begjær.

Verken før eller etter gjør han noe forsøk på å utveksle mer enn de aller nødvendigste ord med piken. Etterpå føler han dette som en så stor triumf at han i en slags barnslig rus går helt over til å snakke norsk med amerikanerne. I Firenze forlater han dem, tilfeldig, uten å melde fra – på flukt ikke så mye fra de krav piken måtte ha eller ikke ha på ham, som fra det brautende, altfor intime fellesskapet studentene utgjør.

S. er nå nesten helt blakk. En reisesjekk han har lånt av piken vil i høyden rekke til enda fire eller fem dager.

Sultent, forventningsfullt ser han denne situasjonen i øynene.

Han føler seg helt åpen, helt tom, helt fri – fri til å leve, fri til å dø. Han står og ser ned i vannet i Arno – det er tungt, gult, leiraktig og dekker bare halve elveløpet. Han føler den fullstendige usikkerheten i sin egen situasjon – ikke bare her og nå; men alltid, så langt tilbake han kan huske – som et løfte, en beskyttelse. Han kjenner at han er underveis; underveis mot omstendigheter, inntrykk, pregninger, situasjoner, utsondringer, påkjenninger, følelsesutbrudd, samliv, slump – som alt sammen vil komme til å forandre ham. Og han kjenner seg rede til å la seg forandre, til å la det skje som må skje. Han slutter å holde seg selv fast. Fortiden glir av ham som den fete, gule, rennende avføringen gled av ham i hukstilling over det mørke hullet i gulvet på toalettet i det billige hotellet i Pisa, og slik vannet glir under rundbuen i Ponte Vecchio, under de åpne butikkene, menneskene, latteren, svindelen, samtalene, pengetransaksjonene.

Samtidig vet han at også denne opplevelsen kommer til å bli en anekdote når han får den på avstand. Også denne dagen kommer han til å forråde, slik hele hans liv, alle avgjørende handlinger han har foretatt, har vært forræderiske – mot mennesker som har stått ham nær, mot viktige valg han tidligere har tatt, mot seg selv.

Om natten drømmer han:

To rekker med sjakkbrikker fører et spill på en stor golfbane. Plutselig løsriver brikkene seg, begynner å ta hverandre i hendene og løpe etter hverandre, på tvers av de linjerte rutefeltene, i strid med de banene figurene egentlig skulle bevege seg i. Dette virker umiddelbart som en sterk befrielse. Men mens de holder på med dette, forvandler deres mandige, fast skulpturerte kropper seg til løse, boblelignende hudsekker uten skjelett, der den dissende væsken de er fylt av uavlatelig blir satt i bevegelse fra den ene siden til den andre – som når man fyller kondomer eller ballonger med vann – og figurene ikke bare ustanselig forandrer form, men truer også med å skrumpe inn eller sprekke. I drømme vet han ikke om han skal le eller gråte: på den ene siden synes han det er et komisk skuespill, på den andre siden er det noe dypt foruroligende ved det som foregår. Hudsekkene oppfører en dans som på en gang er lek og oppløsning, svevelek og svimmelhet, beruselse og katastrofe. Han våkner uten å ha valgt hva han skal legge mest vekt på – om drømmen er å oppfatte som en god drøm eller som et mareritt. Kort tid etter glemmer han den igjen.

Han tenker om seg selv at han egentlig er et sky, reservert og misantropisk menneske, og husker skrekken han følte som barn, da han i store, fargelagte bøker leste om insekter hvis erotikk besto i en eneste, voldsom utladning og så undergang.»

K.

«En pike, Y., født av koreanske foreldre, samlet opp sammen med andre foreldreløse omstreifere på veiene av amerikanske sanitetssoldater, sendt til en Røde Kors-leir og siden til et barnehjem, adoptert av et norsk ektepar fire år gammel, vokst opp sammen med jevnaldrende norske søsken. Under sitt norske ansikt har hun et annet ansikt.

I trettenårsalderen er hun blitt en lederskikkelse i klassen. Guttene synes bakgrunnen hennes er pittoresk og lokkende. Hun neglisjerer guttene i klassen og går helst ut med eldre gutter. Hun har kort hår, nøytral sminke og virker alltid velstelt og velkledd.

Elleve år gammel er hun fremdeles uferdig som kvinne. Omkring seg samler hun en gruppe jevnaldrende og yngre barn fra nabogatene. Her tropper hun opp til uventede tider for å inspisere. På avsides steder innvies nye barn til troskap mot Vannkongen.

Den ett år eldre norske søsteren K. betrakter alt dette på avstand. Hun blir ikke bedt om, og føler seg heller ikke fristet til, å sverge troskap mot kongen. Hun hopper paradis sammen med sine egne venninner og synes Y. er barnslig.

To år senere er hun misunnelig på Y. og synes søsteren får flere nye klær enn hun selv.

Foreldrene tilbakeviser denne anklagen. De har hele tiden satt meget inn på å behandle søstrene så likt som mulig.

K. erter Y. og forsøker å nærme seg henne. Y. prøver ikke å ta igjen, bare ser på med usikker forakt. Foreldrene snakker med K. i enerom og sier at det ikke alltid er lett å vokse opp i et fremmed land, og formaner henne til å slutte å plage halvsøsteren. K. går opp på rommet sitt og skjærer grimaser foran speilet. Til slutt trekker hun i øyenbrynene med pekefingrene og prøver å sette opp et uutgrunnelig ansikt. Y. kommer inn og ler kort. Under slagsmålet som følger klarer K. å klore flere lange, blodige striper i den koreanske pikens ansikt. K. går skamfull ut. Neste dag oppdager hun at det er skåret en rekke lange flenger i undertøyet hennes, med kniv eller barberblad. Y. oversminker kloremerkene og ingen av de to nevner sammenstøtet for foreldrene.

K. skriver i dagboken at hun har levd i ni år sammen med en søster hun ikke vet noe om. Hun gråter og går bort til Y.s seng om natten. Y. er våken, snakker lenge med henne og spør om de ikke kan være venner igjen. Av lommepengene legger hun noe til side hver uke og kjøper nytt undertøy til K.

K. er fjorten år og skriver i dagboken om den gangen de var barn og hun forsøkte å få Y. til å fortelle fra Korea. Y. unnvek henne og hadde ikke noe å fortelle, før hun en dag buste ut med en lang historie. K. lyttet stumt. Fra ord til annet var det den samme historien som sto i en bok faren hadde lest for henne like før Y. kom til Norge. Da K. sladret til faren sa han bare at hun ikke skulle spørre Y. mer om Korea, at Y. måtte lære å glemme, og at det var et godt tegn at hun ikke fortalte annet enn det hun hadde lest i en bok. Siden fortalte han K. om krigen, om bombekratre og flyktningeleirer og panservogner og eksplosjoner og døde barn. K. hadde hørt faren fortelle det samme før. Likevel drømte hun om natten om et dødt barn som levde i familien og vokste seg større og større, mens hun selv og foreldrene krympet. I to måneder kom hun inn til foreldrene midt på natten for å sove i deres seng. Men hver gang måtte hun gå tilbake til sitt eget rom før Y. våknet.

K. blar tilbake i dagboken for å finne alt hun har skrevet om Y. Hemmelig lover hun seg selv aldri å være slem mot søsteren mer.

Seks år går.

Y. kommer inn i et miljø av ambassadesønner og ambassadedøtre, blir bedt til coctails og finere middager, har av og til en eller annen yngre ambassadefunksjonær med hjem. Disse unge mennene er alltid kjølige, behagelige, mørke og sjarmerende. De snakker ikke alltid norsk, og Y.s foreldre må ta sine halvglemte språkkunnskaper i bruk. Y. smiler og hjelper til når det er nødvendig. K. er urolig og motvillig imponert. Etterhvert begynner også hun å motta innbydelser til ambassadenes ungdomsparties. På en utflukt forelsker hun seg i sønnen til den argentinske ambassadøren. Han mellomlander i Oslo for å besøke foreldrene på vei fra Oxford til Genève, han er høflig, beleven og verdensvant, og før han forlater landet, forfører han K. En kveld de er blitt sittende lenge opp sammen, forteller K. søsteren om denne opplevelsen, hakkende og i en flom av tårer. Y. lytter til henne, trøster lojalt, men gjør det klart at hun ikke skjønner at en slik historie kan være noe å ta på vei for. Hun mer enn antyder at hun selv har stått i forhold til flere av guttene i deres felles omgangskrets.

K. føler seg ydmyket. Etter en stund bryter hun over tvert og reiser til Frankrike for å studere. Brevene hun sender hjem er fulle av landskapsbeskrivelser, dagligdagse inntrykk og små, morsomme episoder, gjerne med bakgrunn i språkvanskelighetene.

Y. går trett av ambassademiljøet og reiser på jordomseiling med en del unge studenter og en eksentrisk universitetslærer. Foreldrene er skremte, de er redd marihuana og frykter at adoptivdatteren skal bli arrestert for narkotikasmugling i et fremmed land. Forgjeves legger de ned forbud mot reisen, som foregår i Y.s myndighetsår. K. skriver alvorlige og bebreidende brev til søsteren. Ingen av dem når fram før Y. allerede har forlatt Norge. Y.s svar kommer i form av store, fargelagte postkort fra forskjellige kanter av kloden.

K. overveier å vende tilbake og fortsette studiene hjemme.

Isteden forlover hun seg med en gutt av fransk-skandinavisk opprinnelse. Sammen holder de sommerferie i en liten badeby ved atlanterhavskysten.

Y. oppsøker dem på hjemvei fra Tunis og ber om å få låne penger til reisen hjem. Hun går i uvaskede klær; dongeribukser og langt, hengende hår. K. har på en kort sommerkjole. Også hun har latt håret vokse.

Det er sterk vind den dagen og sammen går de to søstrene utover mellom de store, flammende trærne som vokser innenfor klittene og beskytter fastlandet mot sanden. Etterhvert blir vegetasjonen mer og mer sparsom; til slutt er det bare isgrønn marehalm igjen, som risper mot de bare føttene deres. K. tar Y. med opp på en klittehelling og viser henne det opprørte havet. Hun tenker at tiden har forandret dem, men vet ikke hvordan; at det er lenge siden hun har sett nøden i adoptivsøsterens ansikt, at de har vokst hver til sin kant. Hun tenker på hva som skjer med lemmer som ikke blir brukt; at de forkrøples eller dovner bort.

Været er usikkert. Det er ingen andre feriegjester å se. De taggete skyene hvelver seg stadig høyere oppover mot de blå dottene øverst på firmamentet.

Drevet av en plutselig innskytelse løper de nedover mot havet, befrir seg for klær og undertøy underveis, når fram til stranden og legger nakne på svøm utover i brenningene.

Med hodet først dukker de gjennom de brytende bølgetoppene, blir sugd dypt ned og svunget oppover igjen, lik stemplene i et stort maskineri; befridd, hvilende i kroppene. Snart er de kommet et godt stykke ut fra bredden; hver gang en ny bølge bryter, lar de seg bære av den, eller de skyter ned under vannet og støter imot. K. kaster med hodet for å befri seg for de lange hårtustene som legger seg over ansiktet hennes og hindrer henne i å se. En stund blir de liggende helt ubevegelige med ansiktet mot vinden og lar seg drive, lar seg oversvømme av vannet. De prøver å legge hodet til rette i hvilestilling uten helt å klare å unngå at en og annen overraskende vindbyge kaster en sjø mot ganen og halvveis ned i svelget deres. Det er Y. som først foreslår at de skal snu. Å ri på bølgene inn mot land igjen er ikke så lett som de først hadde tenkt.

Bølgebevegelsen vokser, topper seg, sprekker i en sky av skum og kaster dem opp mot den steinete sandbredden. Halvblinde, kavende prøver de å få kontroll over lemmene, komme seg opp i sittestilling eller klore seg fast i underlaget – inntil den splintrede bølgen forvandler seg til et dragsug som med voldsom kraft trekker dem bakover og ut av kontakt med den faste grunnen. Også det øverste sandlaget blir trukket med av dragsuget. Det som i det ene øyeblikket er fingerfeste, blir i neste øyeblikk vann. Og øyeblikket da vannet står stille i kamp mellom de to motsatte kreftene – bølgebevegelse og tyngdekraft – er hver gang så kort at det ikke gir dem tid til å sette inn sine egne ressurser på noen fornuftig måte. Kroppene ripes opp og mørbankes. Saltvannet begynner å brenne i øynene og halsen, magen blir tung og umedgjørlig. Seks eller sju ganger blir de kastet opp og trukket med ned igjen på denne måten før de endelig greier å bore seg fast. K. ser nedover lemmene sine: de er hudløse, oppskrapet. Y. ligger på huk ved siden av henne og kaster opp, hun blør fra øyenbrynet og det ene brystet.

De kaster seg overende i den tørre sanden lenger oppe på bredden og peser tungt. Brenningesuset er fjernere allerede; som om noen har skrudd ned volumet på en radio som sto altfor høyt på. Solvarmen fra sanden legger seg som en forbinding over kroppene og setter seg fast i sårene deres. Y. geiper mens hun trekker pusten. Etter en stund begynner hun å kaste små never med sand i retning av K.s hår – først liksom i distraksjon, siden mer og mer åpenlyst.

Leende reiser de seg og tar fatt på hjemveien.

De sparker sand etter hverandre, roper til hverandre på fransk, snubler, ruller overende og reiser seg igjen. Da K.s forlovede – opphisset, gestikulerende – kommer løpende for å redde dem fra drukningsdøden, kaster de sand på ham også. De er stadig nakne, men sanden har stanset blodet.

K. er overrasket over at de fremdeles, etter så lang atskillelse, har like vanskelig for å snakke sammen. Langsomt blir hun klar over at noen forandring i dette ikke kommer til å skje, at årene isteden kommer til å drive dem lenger og lenger bort fra hverandre.»