Espen Haavardsholm

Grip dagen

Almanakk 22. januar 1972–22. mai 1973

Gyldendal

Forord

For mange er det nærliggende å trekke et skarpt skille mellom ”privatlivet” på den ene siden, og ”samfunnslivet” på den andre siden. Dette skillet er naturligvis mystifiserende; dets virkning: tildekkende, og dets resultat: konserverende. Et av utgangspunktene for arbeidet med denne boka har vært et forsøk på å oppheve dette kategoriske skillet. I sammenheng med dette må en se arbeidsmetoden: Det fins ikke noen tekst i denne samlingen som ville sett akkurat slik ut som den nå gjør, dersom den skulle ha blitt til på den tradisjonelt ”private” måten – dvs. uten annen konsulenthjelp enn den forlaget og eventuelt et par nære venner kan tilby.

Dikt? Lesestykker? Prosadikt? Tekstene er iallfall tenkt som en slags dagbok eller almanakk, og omfatter et tidsrom på seksten måneder. 22. januar 1972 ga Tryggve Bratteli på vegne av en regjering utgått av Det Norske Arbeiderparti i Egmont-palasset i Brüssel sin underskrift til et dokument som var ment å sikre norsk inntreden i en vest-europeisk monetær og politisk union, under reelt herredømme av europeisk, japansk og amerikansk monopolkapital (det nåværende EEC). 22. mai 1973 ble beslutningen om å stille landsomfattende lister ved Stortingsvalget 1973 av ”Rød Valgallianse av Arbeidernes Kommunistparti (m-l) og uavhengige sosialister”, tatt på et møte i ”Østkantens Folkets Hus”, Oslo. Nesten nøyaktig midtveis i dette tidsrommet, 24. - 25. september 1972, ble DNA’s framlegg om norsk EEC-medlemskap forkastet med stemmetallene 54% ”Nei” og 46% ”Ja”, i en folkeavstemning med valgdeltakelse på 77%. ”Nei”-siden fikk flertall i femten fylker, ”Ja”-siden i fire. For de venstre-orienterte kreftene her i landet må dette resultatet uten videre karakteriseres som den viktigste politiske seieren på en lang rekke år – ikke minst fordi EEC-kampen var et eksempel på hvilke krefter som også i den nåværende historiske fase ligger nedlagt i folkelig masse-mobelisering.

De to datoene i bokas undertittel utgjør den ytre rammen for tekstene som er samlet her. Innenfor denne rammen er de ikke ordnet etter noe strengt kronologisk prinsipp.

For lesere som er interessert i den slags, er det bakerst i boka tatt med en del henvisninger, kommentarer og bakgrunnsmateriale til noen av de sentrale tekstene. Forslag: Begynn med å kikke på dette stoffet før du leser videre.

ET DIKT TIL NKP

1.

Tretten år etter får jeg vite

at den gamle historielæreren min

var NKP’er. Jeg husker timen

om Pariskommunen på Ila skole

– de gulaktige veggene.

luftkanalene, svampen

og de korsformede vinduene

ut mot asfalten, vollgraven

og de spydformede gjerdesprossene

seks etasjer nedenfor.

– Tenker på hvordan

det gikk NKP –

den mettede stillheten

blant femtenåringene i klassen

da Wengern gikk gjennom lekse

om kommunardene. Å, han visste

hva han gjorde, Weng –

han visste hva slags jord

våre kropper skulle vokse i.

Strebere lo han av.

Dumhet tok han alvorlig.

Unge folk likte han:

En usårbar lærer.

2.

– Men kameratene dine, Weng:

hvor ble det av dem?

– Den mørkhudede gutten i hjørnet

som aldri grep ordet på møtet?

– Den fregnete kona til fagforeningslederen

som fødte ham seks barn?

– Drankeren? – Overløperen?

– Den stygge unge piken

som trakk sveiven på stensilmaskinen?

– Den rødhårede odølen

som bokset i Folkets Hus?

– Hvor mange var dere

i motstandscella?

– Hvor er de nå?

Du er eldre enn meg, Weng.

Jeg kan ikke dømme

om livet ditt.

Men den gangen lærte du oss

ikke å spørre:

– Hvem ble tatt?

– Hvem bukket under?

Historie, sa du da,

er å lære å spørre:

– Hvem overlevde?

– Hva kan vi lære nå

av feilene som da ble gjort?

Husker en hvithåret NKP’er

som bodde i nabo-oppgangen

da jeg var gutt:

sikkerhetslenke, yale-lås

og schäfer som gneldret

truende, hver gang vi ringte på

for å selge et merke.

Husker en uteligger,

i plankehytte på Skullerud,

med røyk fra taket

– så aldri folk,

kom ut med børse

i handa, hadde skrevet

med røde bokstaver,

tvers over plankeveggen sin:

GI MEG DE RENE OG RANKE

DE FASTE OG STERKE MENN

DE SOM HAR TÅLMOD OG VILJE

OG ALDRI I LIVET GÅR HEN

OG SELGER MIN STORE TANKE

MEN KJEMPER TIL DØDEN FOR DEN.

Husker andre.

Husker vennlige folk.

Husker den krigsskadde

lagerekspeditøren på 1.90,

som måtte ha følge av datteren

til jobben hver morgen.

Husker den feirede sekstiåringen

som skalv foran de unge studentene

i auditoriet, og likevel sa:

Jo, jeg støtter innmarsjen

i Tsjekkoslovakia. Innmarsjen

var nødvendig.

Visst hadde dere mot.

Visst har dere stått fast

i den tida da alle andre

begynte å vike.

– Men hvorfor forsvant folk

mellom fingrene på dere?

– Hvorfor ble den mørkhudede

ikke satt i arbeid?

– Hvorfor begynte bokseren

å drikke 1. mai?

– Hvorfor gikk den fregnete kvinnen

fra mannen sin?

– Hvem av dere drev studier

med den stygge unge piken?

3.

Husker det dødsstille

klasseværelset, kastanjenes

knyttede knopper i den skarpe

vårvinden utenfor, slakten

ved barrikadene:

”Nederlag – men hvem fortsatte

arbeidet?”

”Heltemot – men kan det være sant

at de beste dør?”

Du er eldre enn meg, Weng.

Du kan dømme bedre enn jeg

om NKP’s liv.

Vi spør:

– Hvorfor ble det tomt etter dere?

– Hvorfor mistet dere folk?

– Hvorfor ble dere så aleine?

Svar gjerne:

Dere er for unge.

Hos oss gikk de beste under.

Dere skjønner ingenting.

Men historie, sa du da,

er å lære å spørre:

– Hvem overlevde?

– Hvordan gikk det etterpå?

– Hva kan vi lære nå

av feilene dere da gjorde?