Stig Holmås

Flukten fra kemneren eller Den veldige lengselen i bodyen min

Roman

Gyldendal

DEL 1

Hvordan jeg ble Rudy

Min kone og jeg eier en flaske mandellikør, fire høns og en hane. Det skal jeg smått om senn fortelle mer om.

Mitt navn er Rudlert Michelsen, og etter å ha undersøkt saken nøye, er jeg kommet til at jeg antagelig er den eneste person i verden som er blitt belemret med Rudlert-navnet. Min far døde før jeg var fylt to år, og han har derfor aldri overfor meg kunnet avsanne eller bekrefte min mors utsagn om at navnet var hans idé. Hun sier at hun hadde sine tvil, men at hun var altfor forelsket i ham til å protestere. På fotografiet (for det finnes bare ett foto av ham alene) er min far en høy, staselig mann med lys dress og en diger krumpipe, kanskje den største krumpipe jeg noen sinne har sett. Han har mørkt hår og mørke snurrenbarter, og han ser ut som en rik greve, ikke som en fattig matros. Men det var det han var, og min mor mener bestemt at han hadde lånt både dressen, krumpipen og bartene hos fotografen. Fotografiet er tatt i Galveston, Texas. Det henger i glass og oval, brun treramme over skjenken i min mors leilighet på Blekenberg i Bergen, og jeg så det sist dagen før min kone og jeg tok våre to barn med og dro. Jeg var alene i stuen i noen minutter, jeg reiste meg fra lenestolen min mor sa han hadde sittet i den korte tiden han var hjemme, og jeg gikk bort og så hardt på ham.

– Rudlert du, liksom, sa jeg lavt. – Var du ikke riktig klok, mann. Hvorfor kunne du ikke i det minste kalt meg Rudert, eller Rubert – Robert ville antakelig være å kreve for mye – ja, gjerne Rudleik for den saks skyld? Men Rudlert?! Er du klar over hvor mange ganger jeg har måttet stå foran skranker på offentlige og private kontorer og stave dette sinnssvake navnet og sett kontorister holde på å eksplodere av innestengt latter?

Nei, min far var ikke klar over det. Min far hadde vært en død matros i over førti år, en død matros som da han levde hadde kledd seg ut som greve og latt seg avfotografere i Galveston, Texas, mindre enn to måneder før han døde. Og jeg husker at da jeg sto der foran fotografiet og hadde stilt ham disse spørsmålene som han selvsagt ikke kunne svare på, at jeg smilte og siterte min mor:

– Du var en skrulling, Maxim, sa jeg.

For det var det hun av og til sa (og antakelig fortsatt av og til sier) når hun på vei fra sofakroken sin og bort til kjøkkendøren passerte bildet i den ovale rammen.

– Du var en skrulling, Maxim, sa hun, – men du var en herlig skrulling.

Det siste kom alltid med et smil som rommet en blanding av hengivenhet, sørgmodighet og tilgivelse. Og hun la alltid til, alvorlig og stolt:

– Og så var du sosialist.

Min far var oppkalt etter min farfar. Maxim har heller aldri vært noe vanlig navn i Bergen, men i motsetning til Rudlert har det en klang av verdighet og styrke. På sett og vis passet det til den lyse dressen, krumpipen og snurrenbartene. Min farfar hadde også barter. De var lysere enn min fars, men garantert ekte. Jeg husker dem godt, for han beholdt dem til sin død. Ikke engang i 1950-årene, da nesten ingen hadde barter, barberte han dem av, og jeg husker tydelig at han sa til meg:

– Det får ikke hjelpe at Hitler hadde bart, og det får ikke hjelpe at Einar Gerhardsen ikke har bart. Maxim Isach Michelsen har bart, samme faen.

Blant annet fordi jeg vokste opp uten far, og fordi min mormor og morfar døde lenge før jeg ble født, kom min farfar til å bety mye for meg, og jeg husker mye annet han sa også. For eksempel dette:

– Jeg skal si deg en ting jeg, gutten min. Jeg vokste opp i en koksbinge i en klam kjeller og kikhostet meg gjennom hele barndommen og halve ungdommen før jeg meldte meg inn i Arbeiderbevegelsen, men etter det har jeg faen steike meg ikke vært syk en dag. Jeg har løpt frem og tilbake på så mange møter og det har vært så forbanna mye vind rundt kroppen min at basilljævlene aldri har fått kjangs til å klamre seg fast.

Min far døde altså før jeg hadde fylt to år, og min farmor døde like etter at jeg fylte fire. Jeg husker henne såvidt. Hun var en mild dame, tror jeg, liten og vever. Min mor ble enke, min farfar ble enkemann, og enken og enkemannen tok meg med på møter i Det norske Arbeiderpartis kommunelag, Arbeiderpartiet i Bergen. Min mor har fortalt meg at jeg deltok på mitt aller første partimøte da jeg var bare åtte uker gammel (hun er ikke så lite stolt av det), men de første jeg husker må ha foregått omkring 1950. (Jeg er født i 1946.) Minnene fra mine første barndomsår er selvsagt fragmentariske og noe uklare, men jeg husker tydelig sandkassen bak blokken vår på Blekenberg. Min mor har sagt at min far snekret den kvelden før jeg skulle døpes i St. Markus kirke. Jeg husker heisekranen og lommelykten jeg fikk til jul (antakelig det året jeg var fire år), jeg husker en telttur til Kanadaskogen sammen med min farfar, jeg husker lukten av grisemattønnen i avlukket i kjellergangen, og jeg husker den rungende lyden av møtedeltakernes samstemte fremførelse av «Seieren følger våre faner» og «Internationalen». I dypet av min sjel vil jeg alltid vite at det finnes ikke noe mer solidarisk enn syngende medlemmer av Det norske Arbeiderparti. Og fra det samme dyp vil det, så lenge jeg lever, stige en uopphørlig strøm av takksigelser til min farfar, min mor, og til Haakon Lie. Til de to første fordi de tok meg med til alle disse møtene i Folkets Hus og hvor det nå var, slik at jeg tidlig kunne bli en del av Arbeiderbevegelsen. Og til Haakon Lie, som var på ett av disse møtene, fordi han sa akkurat det han sa. Til meg.

Møtet fant sted i 1953, jeg var syv år, men gammel nok til å ha forstått at ikke engang det at jeg var farløs kunne hindre medlemmene av Blekenbergs mange og tallrike familier fra å trekke en smule overlegent på smilebåndet når de uttalte navnet mitt. Livet lærte meg tidlig at ondskapen dessverre også kan gi seg til kjenne i arbeiderklassens kvarterer, og det hendte at de største og sterkeste guttene lo uhemmet og åpenlyst. Men det var altså før jeg hadde snakket med Haakon Lie.

Han var helt sikkert hovedtaler, og emnet var muligens kommunistinfiltrasjonen i Arbeiderbevegelsen, men det var jeg den gangen selvsagt for ung til å oppfatte. Etterpå var det kaffe og kaker (garantert bakt av partiets kvinnegruppe), og straks Haakon Lie – utfra ønsket om å ha kontakt med grasroten i Arbeiderbevegelsen – slo seg ned ved bordet der bl.a. min farfar, min mor og jeg satt, forsto jeg på ansiktene deres at han måtte være en svært betydningsfull person. Jeg husker at han hadde gull i en tann, at han lo mye og snakket høyt og intenst på noe jeg mente var et slags forståelig amerikansk. Alle de andre rundt bordet var voksne, og jeg syntes det var rart at de rødmet, ble forlegne og stotret hver gang han ville de skulle si noe. Selv min farfar oppførte seg klosset og sa ting jeg tror ingen forsto. Jeg prøvde å konsentrere meg om vaffelhjertene og saftglasset, og siden jeg kunne alle sangene, håpet jeg at vi snart skulle synge. Jeg satt ved siden av min farfar, og jeg lurte på om jeg skulle våge å hviske til ham og spørre om han trodde vi kom til å synge både «Seieren følger våre faner» og «Internationalen», eller bare en av dem. Det var da Haakon Lie bøyde seg frem over bordet og smilte vennlig til meg.

– Nei, nå glemmer vi visst helt den unge garde, sa han. – Hva heter du, da?

– Rudlert, svarte jeg, så lavt jeg kunne.

– Det er sønnesønnen min, sa min farfar stolt.

– Ja, og min sønn, tilføyde min mor.

Så var det en eller annen i arrangementskomiteen som kom og hentet ham, og dermed kunne denne historien fått en såpass dårlig slutt at jeg ikke ville tatt den med her. Men Haakon Lie sørget for noe annet, Haakon Lie glemte aldri et ansikt. Og da vi hadde sunget «Seieren følger våre faner», møtet var over og jeg var på vei ut fra storsalen sammen med min farfar og min mor, kom han bort og rusket meg vennlig i håret og sa de ordene som kom til å gjøre min oppvekst så uendelig mye lettere enn den ellers ville blitt.

– Vi sees, Rudy, sa han. – Vi sees.

Rudy! jublet det gjennom sinnet mitt. Rudy! Ikke Rudlert, men Rudy!!!

Og den dagen, eller neste dag, sa jeg til den første av de store og sterke guttene på Blekenberg som kalte meg Rudlert, at:

– Jeg heter ikke det, jeg heter Rudy.

Han var minst ti år, han het Magnus og kom siden i livet til å bli body-builder og sterkt kriminelt belastet. Han så grundig på meg, og jeg vet at han veiet for og imot, at han liksom smattet litt på navnet jeg nå gjorde krav på. Og jeg tror han må ha skjønt at det hadde en smak av noe amerikansk, av præriegress og cowboyer og denslags, at det var et tøft navn som han ville like å si.

– Okay, Rudy, sa han, og fra da av het jeg bare det.

Jeg hadde siden en lykkelig oppvekst, jeg lekte cowboy og indianer sammen med de andre guttene på Blekenberg, jeg bygget duekleiv mellom de store grantrærne i skråningen ovenfor blokkene våre, og jeg sang med en partiformanns iver og glød på partimøtene. Det hendte jeg savnet en far, men min farfar var ingen dårlig erstatning. Han besøkte oss ofte, han bannet bedre enn noen gutt, og han hadde vært med på nesten like mye som en cowboy. Og min mor var der jo alltid. Hun klemte meg, kalte meg Rudy, og var trygg og god.

Og da jeg mange år senere, i 1970, utga min første diktsamling, valgte jeg å gjøre det under navnet Rudy Michelsen. Samlingen var en hyllest til Det norske Arbeiderparti, holdt i en lett symbolistisk form. Ingen utenfor min egen familie, min egen vennekrets og mitt eget lokallag la merke til den. 1970 var nemlig året da de marxist-leninistiske SUF-forfatterne trådte inn på den poetiske arena. «Det norske Arbeiderparti» og «symbolisme» var for dem skjellsord på linje med «borgerskap» og «fascisme». Den poesilesende ungdommen mottok dem som helter.

Et par år senere oppdaget jeg at det fantes en Rudy Michelsen som skrev underlige leserinnlegg i Bergens Tidende om burhønsenes pinsler og meitemarkens nyttige krypstier. Først da tok jeg tilbake Rudlert-navnet.

Padder i luften

Min farfar var trikkekonduktør og bodde i trikkehusene på Møhlenpris. Han reiste gratis med Bergen Sporveier, og kom ofte hjem til oss og spiste middag eller drakk kaffe. Det hendte han hadde med en Firkløver til meg.

– Se her, sa han. – Her har du noe du kan kose deg med, Rudy.

– Tusen takk, farfar. Kan jeg ta den med ut?

– Det kan du godt, sa han, – hvis du får lov av din mor.

– Han får lov, sa min mor.

– Men spis den så andre ikke ser det, sa farfar bryskt. – Er kameratene dine der, skal du dele med dem. Forstått?

Jeg nikket.

– Og kast ikke papiret fra deg på gaten. Folk som lar andre koste opp driten etter seg er faen steike meg de største svinene som finnes.

– Du skulle ikke banne så mye, svigerfar, sa min mor.

Min farfar fnyste.

– Pøh. Litt krydder i språksuppen kan da for helvete ikke skade. Se nå og kom deg ut til guttene, gutt. Eller er du begynt å kikke på jentene alt?

Jeg gikk uten å svare, men joda, selvsagt var både jeg og kameratene mine begynt å kikke på jenter. Og jo eldre vi ble, jo mer kikket vi. Sjeldnere og sjeldnere dro vi ut på våre lokale prærier, oftere og oftere hang vi utenfor saloonen og småpratet med våre unge venninner. Noen av dem holdt så smått på å bli kvinner, og vi kastet stjålne, hengivne blikk mot de små brystene som struttet under blusene deres, og på V-formen mellom lårene bak de trange buksene. Og selv om det ikke helt er min stil, må jeg si det som det var: Jeg tenkte mer og mer på fitte. Skjønt det var sjelden vi brukte akkurat den, hva skal jeg si, benevnelsen. Kjært barn har mange navn, og nevnte organ ble omtalt som skrittet, dotten eller møsadotten. Foretrukket av oss gutter ble nok likevel dyrenavnene musen, hønen og .. ja .. padden. Og før Blekenbergs jenter vokste helt ifra oss, før deres tuperte hårmanker nådde de helt store høyder og deres leppestifter ble rødere enn den rødeste arbeiderfane, hendte det at vi klarte å lokke dem med inn i en kjellergang, bare for et ørlite øyeblikk å få ta dem på det stedet jeg nå snart har nevnt et tilstrekkelig antall ganger.

Men som regel måtte vi altså nøye oss med å titte, på avstand, skjønt en gang – jeg synes nok jeg bør nevne den – var vi ganske nær. Det skjedde i forbindelse med et mindre kommunalt reparasjonsarbeid et sted på veistrekningen Blekenberg–Danmarksplass. Kommunearbeiderne hadde gravd et dypt hull fra en husvegg og midt ut i gaten. Dermed manglet en del av fortauet langs husveggen, og for at fotgjengerne skulle komme frem, var det lagt en ikke altfor bred planke over hullet. Det var sommer, de unge kvinnene gikk i kjoler og skjørt, og en av oss forsto at hvis vi la oss i hullet under planken og kamuflerte oss, ville vi få fritt utsyn (oppsyn?) til det vi så gjerne ville se, kun skjult av truse, eller dameunderbukse som det het den gangen.

Som sagt så gjort. Vi fant en gammel presenning på loftet i en av blokkene, klippet små ovaler til to par øyne og smuglet den ned til det kommunale hull en lørdag etter mørkets frembrudd. Søndag morgen snek min venn Harald og jeg oss ned under presenningen, mens vår felles venn Arvid-Magnus sto vakt. Da de to første kvinnelige spaserende nærmet seg, lød vaktpostens stikkord:

– Padder i luften!

For å unngå enhver misforståelse:

Når jeg har tatt med foregående historie, er det ikke fordi jeg er en gammel gris, men fordi jeg etter lang tids grubling har funnet det nødvendig. Jeg synes nemlig den viser at jeg i min oppvekst var en høyst normal gutt med høyst normale drifter. Jeg var, som de fleste gutter, opptatt av jenter, og det fantes overhodet ingenting ved min oppførsel og min seksuelle adferd som pekte frem mot det faktum at jeg senere i livet skulle komme på kant med samfunnet. Jeg hadde dessuten en mor og en farfar som tok seg godt av meg og viste at de var glade i meg, jeg fikk en sunn oppdragelse og kastet aldri papir på gaten. Jeg kom godt ut av det med mine venner, min familie og våre naboer, jeg var glad i mine omgivelser og tiden jeg vokste opp i. Jeg var i det store og hele et friskt og lykkelig barn. Nå i ettertid har det på mange måter vært smertefullt for meg å innse at 1950-årene antakelig var de lykkeligste i mitt liv. På den annen side har jeg funnet trøst i at det er en skjebne jeg deler med svært mange andre nordmenn. 1950-årene var, slik jeg ser det, gjennomsyret av en slags optimistisk ro som preget de voksne og smittet over på oss barna. Ja, det var som om hele denne perioden var en forlengelse av Einar Gerhardsens egen person, som om den beveget seg i takt med hans egen behagelige, stødige stemme. Optimisme. Og ro. Krigen var over, fremtiden lys. Arbeiderklassen trivdes i sine to- og trerommere, de hastet ikke avsted på jakt etter siste nytt i video, stereoanlegg og biler. De hadde masser av tid til å sitte på trappen foran blokkene på Blekenberg og vise sin solidaritet med naboen over en kopp kaffe, tid til å dra på sykkelturer til Kanadaskogen i helgene, tid til å ta oss barna på fanget og lære oss forskjellen på rett og galt.

– Folk som lar andre koste opp driten etter seg er faen steike meg de største svinene som finnes, sa min farfar.