Olaf Bull

Mitt navn er Knoph

Gyldendal

1 · Underslaget

Det var 1. april 19– ved 1-tiden. Det gikk som en løpeild gjennom «Grand café», at direktør Jens Christian Sahle, a/s «Kvarts», i formiddag hadde meldt seg for underslag, stort 20 000 kroner, og var innsatt i varetektsarrest.

Pengene tilhørte en ung nevø av direktøren og ble bestyrt av ham.

Ved hjørnevinduet satt bankkasserer Wang, ingeniør Høie og arkitekt Hall.

De tre herrers forbauselse var stor, særlig Halls. Det var ikke mer enn et par måneder siden at Sahle hadde talt med ham om å bygge en villa etsteds i byens omegn.

Men det var ikke bare forbauselse d’herrer følte. Det rare var at de endog følte en del ergrelse.

– Det var da merkelig at han ikke kunne greie det, sa Hall.

– Ja, du mener, at han ikke fikk det hele til å «flyte», sa bankkassereren. Ja, han hadde jo aksjeselskapets penger mellom hendene!

– Det ergrer meg at en mann lar seg felle når han ikke behøver det! Og Sahle har sikkert ikke behøvet å gå over ende!

Hall var enig i dette.

– Men hva fanden kan det stikke i at han så allikevel ikke greide affæren, spurte han eftertenksom. Kan det muligens tenkes at han ikke har hatt adgang til selskapets kapital?

Wang nikket: – Det må det ha vært, sa han.

Ingeniør Høie satt og grublet.

– Det kan nå allikevel tenkes at han ikke ville greie seg på den måten, sa han, og stirret tankefullt gjennom de blå sigarskyer.

– Avgjort ikke, sa bankkassereren og drakk tappert, for det var lørdag og kvart på 1. – Avgjort ikke.

– Det er jeg enig med deg i, Wang, sa Hall. Man merker på deg, Høie, at du har hatt mer å gjøre med maskiner enn med penger! Ovenikjøpet kan du ikke ha kjent Sahle nok! Nå, jeg vil ikke slynge noen bebreidelse mot Sahles karakter –

– Som er hevet over enhver mistanke, lo bankkassereren.

Hall lo med. – Vel, jeg mener naturligvis bare at jeg personlig til dato ikke har hatt noe å bebreide ham. Han har alltid vært all right!

Men kald har han virket på meg. Denne kulden, denne hensynsløsheten har kanskje vært underbygningen for hans ubestridelige talent. Og jeg har av og til hatt følelsen av at den kunne avle en forbrytelse!

– Kan godt være at jeg ikke har kjent Sahle nok, sa Høie, og anstrengte seg synlig for å forme sitt synspunkt. Kanskje jeg også undervurderer den ting å ha penger under hendene i en så vanskelig situasjon.

Men jeg kan godt tenke meg, hvorfor han ikke ville angripe driftskapitalen. Han har vel villet ha sitt selskap å falle tilbake på når han kom ut. Han har ikke villet ødelegge alle sine sjanser. Og tro dere meg – han blir atter en gang selskapets direktør, det er jeg skråsikker på!

– Mén hva du vil, sa bankkassereren. Min praksis har iallfall lært meg at i slike vanskeligheter gjør folk alt for å klare seg. Kan de få dekket, så gjør de det – medmindre de da får moralske anfektelser og av idel karakterstyrke lar seg selv gå i vasken. Men denslags herrer er meget sjeldne – gudskjelov, hadde jeg nær sagt. Jeg håper selv å være en honnett mann, men jeg liker ikke hengehoder!

Nei, kom ikke her og innbill meg at Jens Christian Sahle har gitt opp i utrengsmål!

Høie tenkte seg om. Han var stedig og ville svært gjerne avvinne en sak egenartede sider. Han likte øyensynlig ikke den tanke at Sahle skulle ha vært nødt til å gi opp.

– Du nevnte den ting med samvittighetsskruplene, sa han, og balanserte tankefullt sitt glass mellom fingrene. Kunne nå ikke det allikevel tenkes …?

– Men Jens Christian Sahle? O, enfold! Og du kjenner ham? Og har sett ham? Bankkassereren stod nå med frakken på.

– Hans hårde og usympatiske ytre mener du? Det kan nå være en maske.

– Da bare en maske over noe enda verre! Og si meg for alvor – tror du virkelig at en mann plutselig får så avgjørende anfall av samvittighetsskjørhet at han renonserer på å bli reddet – når han dog bevislig i årrekker har brukt et barns penger?

Nei, kjære venner – vår forhenværende bekjent direktør Sahle har simpelthen stått fast, bommende fast, uten adgang til hverken selskapets kapital eller andre ressurser. Slik må det ha vært – jeg forstår det nå!

Men jeg må gå, mine herrer …

– Stopp et øyeblikk, bankkasserer. Du, som ellers er en nøyaktig resonnør; du sa allikevel noe du ikke har bevist. I årrekker? Vet man ennå noe om det? Vet man når besvikelsene begynte?

Dette vil avgjøre riktigheten eller uriktigheten av mitt standpunkt.

Har han drevet på med besvikelsene i flere år, så lar jeg – muligens – det med samvittigheten falle. Men viser det seg at besvikelsene eller besvikelsen – for det kan jo være tatt alt på en gang – viser det seg, sier jeg, at den er av ganske ny datum, og viser det seg dertil at direktør Sahle har hatt anledning til å komme til driftskapitalen, men dog ikke har rørt den – ja, da holder jeg på at han har fått et samvittighetssjokk. Han har brukt pengene til noe i en eller annen voldsom knipe – men så har han angret likeså voldsomt bakefter og ikke villet fremture i forbrytelsen.

– Kjære venn, jeg vedder på at du tar feil. Sahle kjenner jeg – han hadde ingen sterke fornødenheter …

Men jeg skal være enig med deg i, at hvis de to ting har funnet sted, da er affæren – nokså broket!

– Broket? Da er den enkel da, bankkasserer!

– Ja, som sagt, Høie – jeg holder ikke på din teori om Sahles samvittighet. Men for at vi kan bringe saken noenlunde på det rene, skal jeg slå på telefonen og pumpe mine bankforbindelser. Jeg vil få vite, i hvilken bank de underslåtte penger var plasert, – når de er tatt ut, og hvorledes de er forbrukt, om noen kjenner til det. Jeg forsømmer min tid med det, men skitt la gå …

– Kan vi ikke vente til aftenavisene, foreslo Hall.

– Nei, jeg er blitt nysgjerrig, sa bankkassereren og skrådde over gulvet til telefonkiosken. Det ringte og kimet lenge der inne.

Høie, som satt og stirret tankefullt ut i kaféen, fikk plutselig øye på en ung, velkledd herre som passerte gjennom lokalet. Han sprang opp, løp efter ham og spurte ham ivrig om et eller annet, som Hall ikke kunne oppfange. Efter et par minutters samtale skiltes de, og Høie kom tilbake. I samme øyeblikk kom også bankkassereren ut av kiosken med megen forundring preget i sitt ansikt.

– Jeg er forbauset over å måtte fortelle at to av dine formodninger holder stikk, sa bankkassereren.

Jeg har følgende opplysninger:

Sahle har hevet pengene – og alle på en gang – for kort tid siden i Kreditkassen.

Likeledes fortelles det meg at han hele tiden har hatt full adgang til selskapets kapital!

– Og jeg har også fått hørt noe, mens du var der inne, sa Høie. Jeg snakket i dette øyeblikk med den unge Andorsen, sønn av grosserer Andorsen i aksjeselskapet «Kvarts».

Han opplyser, ikke alene at Sahle hele tiden har hatt adgang til selskapets kasse og allikevel ikke rørt den, men han fortalte meg også at det i dag fra de øvrige aksjonærer forelå et tilbud om å stille kausjon for at Sahle kunne unngå arrest foreløpig. Men tvert imot – han avslo det og gikk like til sin celle!

Og det aller rareste er: Den unge Andorsen ymtet endog noe om at det fra aksjonærenes side, med det samme underslaget ble kjent, endog skulle være tilbudt å dekke summen … men selv det skal han ha avslått!

Hva skal man så si om dette merkelige tilfelle? Høie så triumferende på de to andre.

– Det hele er en psykologisk gåte, mente Hall, og bankkassereren begynte å bli enig med ham i det.

2 · Mannens fortid

Hva visste man om Jens Christian Sahle?

Man visste at han var eneste sønn av en holstensk småhandler, som i midten av 70-årene hadde bosatt seg i Bergen. Faren hadde teoretisk interessert seg for grubedrift, og sønnen ble i tidlig alder sendt til Tyskland, England og Amerika for å utdanne seg i bransjen. Han forsvinner nå i grubene en 5-6 års tid. Hans opphold i utlandet kjente ingen noe til. Hjemvendte nordmenn påstod å ha møtt ham på Amerikas vestkyst på den tiden da gullgrubedriften tok så voldsomt oppsving. Men han var en mann som ikke talte meget – det var noe innett, arbeidskraftig over ham – en kald energi, som det stod gufs av. Hans forbindelser brukte å si at det var grubeluft om ham.

Det var efter sin hjemkomst til Norge at Jens Sahles oppdrift begynte. Et års tid efter sin hjemkomst giftet han seg til en mindre formue, omkring 20 000 kroner, ble det sagt. Dette var således Sahles driftskapital. Hans hustru var datter av direktøren for det grubefirma hvor Sahle hadde ansettelse. Parets kjærlighetshistorie var kort, for kort mente man dengang. Man talte om at det var et nødvendighetsekteskap, og det hadde også vist seg med all tydelighet. At direktørens datter hadde latt seg bedåre av ham, fant mange kvinner naturlig. Hele mannen var som av malm – ved siden av sin uavkortede energi, der var så blendende at man likesom helt glemte dens motiver, var Sahle i besittelse av en egen art underklasseskjønnhet som bedårer så mange kvinner.

Sahle hadde heller aldri tillatt seg erotiske ekstravaganser, til forundring for mange menn. Han var tvers igjennom forretningsmann.

Omtrent 8 år efter Sahles tilknytning til firmaet hendte det at en oppfinnelse til mer hensiktsmessig behandling av kvarts med ett gav ham en mer fremskutt stilling. Hans oppfinnelse kjøpte firmaet av ham, og for summen kjøpte Sahle seg igjen inn i interessentskapet. Han ervervet seg en fjerdedel av aksjene til et beløp av 50 000 kroner, og på neste generalforsamling ble han valgt til selskapets direktør. Men det forandret intet i hans livsførsel – hans hjem forble like dødt, og hans liv like oppslukt av hans forretningsfantasi, som var umåtelig.

Var ikke Sahles forhold til sin kone særlig varmt, så visste man at han omfattet sin sønn med megen kjærlighet. Sønnen var kommet hjem for en 3 ukers tid siden efter å ha vært ute i flere år.

Fredrik Sahle var av en meget svak natur, og hele hans livsførsel var bøyet inn under farens jernvilje.

Omtrent dette visste man i store trekk om Jens Christian Sahles private forhold, da denne plutselige selvanmeldelse inntraff den 1. april. Man vil forstå bare av dette den umåtelige forbauselse som begivenheten vakte. Men selve forhøret og nye opplysninger skulle gjøre saken enda merkeligere.