Arild Linneberg

Røff guide til Theodor W. Adornos estetiske teori

Gyldendal

FORORD: OVER EN LAV SKO

Theodor W. Adornos Estetisk teori fra 1970 kom ut i norsk oversettelse i oktober 1998.

Da jeg for snart ti år siden begynte å leke med tanken på å oversette Estetisk teori til norsk, ante jeg ikke at det skulle bli en estetikk-boom utover på 1990-tallet. I dag bedrives estetikk over en lav sko. Det kan se ut til at estetikk er blitt den viktigste formen for filosofi. Det er det mange grunner til, historiske og sosiale. Med de nye mediene – og den digitalt produserte verden av virtuelle virkeligheter – har estetikkens eldste problemstilling blitt aktualisert og intensivert: er det vi ser og hører sant eller sansebedrag? Estetikkens eldste spørsmål, spørsmålet om sansning og sannhet, er blitt påtrengende.

Adornos Estetisk teori er mer aktuell enn noen gang.

Derfor denne guiden. Om hvordan folk har tatt seg fram i verket. Som en mulig veiviser til det.

A.L.

London, Heathrow, 7. februar 1999

INTRODUKSJON: PÅ REISEFOT

Våren 1997 tilbrakte jeg noen uker i Casablanca i Marokko med en Rough Guide i bagasjen. Vi hadde fulgt guidens råd om å forhåndsbestille hotell for de første dagene, og vi var spente på hva som venta oss; det var andre gang vi var i Marokko – vi hadde fulgt rådet om ikke å besøke Casablanca ved første gangs opphold i landet.

Hvorfor ikke? Vi visste ikke. Men da vi ankom hotellet etter å ha tatt en Petit Taxi inn fra flyplassen til Centre Ville, begynte det å ane oss. Hotel du Louvre viste seg å ikke bare være særdeles lite fasjonabelt; det er det skitneste losjiet i det mest nedsarva huset jeg noen gang har sett: her hadde vi, uten å vite det, forhåndsbestilt et mer ulekkert rom enn det går an å forestille seg for den som ikke sjølv har sett det. Vinduet var uvaska, veggene var uvaska, vasken på badet var uvaska og doen uten vann. Støvlaget lå tjukt på golvet, der kakerlakkene meska seg med midden. Frokosten blei brakt opp av et menneske i møkkete forkle som så ut til å skjule ei kvinne med en munn uten tenner, den bestod av en café au lait som vi ikke torde å drikke og brød som vi straks assosierte med død og heller ikke tok sjansen på. Men ikke nok med det, i den mørke skitne sidegata det lå i, Rue Abdallah, blei vi de fem neste dagene utsatt for tre, riktignok mislykte, overfall.

Før vi så, uten hjelp av Rough Guide, fant fram til et lyst og luftig og skinnende reint hotell bare fem minutter unna midt i det muslimske strøket like ved medinaen, der vi kunne sitte på terrassen om kveldene og studere folkelivet.

Seinere skjønte vi hvorfor det begynte så galt. Vi hadde brukt en utdatert utgave av Rough Guide. Og la det være sagt: fordi vi brukte en gammel guide, fikk vi oss en opplevelse vi ikke ville vært foruten! Den førte oss til et sted vi neppe ellers ville kommet og fikk oss til å se noe vi ellers neppe hadde sett. Hvor fort ting forandrer seg i Marokkos største by. Og hvor store kontrastene er i dette samfunnet. I løpet av få dager fikk vi så å si erfare landets rivende historiske utvikling, på godt og vondt.

Med andre ord: en gammel guide er ikke å forakte som en guide til det helt aktuelle.

De første sjokkopplevelsene gjorde oss dessuten forberedt på de største vanskeligheter i fortsettelsen; som viste seg å bli helt motsatt. Ettersom vi skjønte hvor vi kunne ferdes trygt omkring i byen til alle døgnets tider – og inne i medinaen, der småbarn lekte ute i gatene til henimot midnatt – forstod vi også at vi var havna hos et gjestfritt folkeferd.

For tilreisende fra vestlige land virker Marokko fascinerende. Selv om det bare ligger en times ferjereise fra Spania, gir det umiddelbart inntrykk av å være fjernt fra Europa, en fremmed kultur. Å reise her er ei utfordring, som det imidlertid kan lønne seg å ta. Forskjellene synes snart mindre enn antatt, og en skal ikke ha vært her lenge for å oppleve vennligheten, generøsiteten og åpenheten, som tradisjonelt har kjennetegna Marokko, heter det i en oppdatert utgave av Rough Guide.

Når jeg begynner med dette her, er det fordi jeg ikke har funnet noe bedre bilde for det å møte en tenker som Theodor W. Adorno, eller, for å si det på en annen måte: slik møtte jeg han som ung og – i alle fall filosofisk – uskyldig novise tidlig på 1970-tallet. Det var en ny verden som åpna seg; et stort og nytt kontinent: det var som å legge ut på havet av anelser om det uante – for å si det med Adornos egne ord om dette århundrets kunstbevegelser på første side av Estetisk teori.

Det virka fremmed, og det var fremmed. Jeg syntes det var vanskelig å forstå. Men det var noe i dette fremmede som jeg hadde lyst til å bli kjent med, bli venn med, fortrolig. Noe det etter ei tids vanskeligheter viste seg at det gikk an å bli. Og at anstrengelsen ikke var forgjeves, for den som var villig til å ta den.

For å si det med ei standardformulering fra en Rough Guide-introduksjon om fremmede kontinenter: du kan ikke vente at du i løpet av to-tre uker – heller ikke to-tre måneder – kan fare over det hele og få med deg alt; likevel burde det være enkelt nok å få med seg litt av både det ene og det andre. Er du i Nord-Afrika, bør du for eksempel vokte deg for å legge ut på det som fort kan bli en utrivelig lang ørkenvandring, en bør holde seg til «Highlights», følge kjente ruter, men oppsøke noen av oasene, og samtidig ta avstikkere til mindre og ukjente steder, der overraskelser venter!

Denne boka er tenkt slik: Den følger kjente ruter, det vil si ruter som er kjente for dem som har gått dem, men som kanskje kan fortone seg som uframkommelige avstikkere for førstegangsreisende. Mottakelsen av Adornos estetikk siden 1970, slik jeg har kjent den, særlig i Norge, står sentralt i boka. Boka gir et riss av de sammenhengene Adorno har blitt lest inn i, eller som det heter på Rough Guide-språket: kontekstene – fra nymarxisme og strukturalisme til poststrukturalisme og dekonstruksjon og det som siden følger.

Som seg hør og bør en guide, danner med andre ord det historiske risset en viktig del av bakteppet, det som kalles basics. Her har jeg vektlagt folkelivet, slik jeg har observert det blant den delen av befolkninga som kaller seg intellektuelle. Jeg håper at min beretning kan kaste lys over denne pittoreske og mindre kjente side av Norges land og folk de siste 30 åra.

Stor vekt blir lagt på musikkliv og litteratur, kunst og filosofi, språk, kommunikasjoner og medier. Med hører også nødvendige opplysninger om natur, kultur og klima, i likhet med tips om kafeer og restauranter, hytter og hoteller som jeg selv kan gå god for.

Samt selvfølgelig råd om mat og vin.

Der det høver, er alternative muligheter angitt for å ta seg fram i et kronglete landskap. På dette punkt vil denne Røff guide for mange gi sikre anvisninger om hvilke spor det ikke lenger lønner seg å følge.

*

I mer enn tjuefem år har jeg farta omkring med Adorno i bagasjen. I overført mening er det å lese også å reise. I bokstavelig betydning har Adornos ulike skrifter vært med meg både her hjemme og ute, i forskjellige miljøer og livssituasjoner. Siden 1991, da jeg begynte å oversette Estetisk teori, har han vært med meg overalt. Det har sine praktiske grunner. Mitt arbeid er slik at det ikke er på kontoret, men på reiser, i ferier, under forskningsopphold, foredragsturneer, at jeg har hatt best tid og ro til Adorno.

Hvilken betydning har det for det vi leser og hvordan vi leser: de stedene vi befinner oss på, de omgivelsene vi er i?

Ifølge Adorno er det slik at det vi erfarer, det erfarer vi alltid i en historisk situasjon: i et konkret historisk tidspunkt på et bestemt sosialt sted. Det har også satt sitt preg på Adornos egne skrifter.

Med andre ord: det måtte bli ei reisebok. På reisefot. I og med Adornos filosofi: «Verdien av en tanke kan måles med sin distanse fra det velkjentes kontinuitet» (Minima moralia, s. 99).

NYTTIG Å VITE (I):

Theodor W. Adorno, Institutt for sosialforskning og Frankfurter-skolen

Theodor W. Adorno (1903–1969), blei født i Frankfurt, som sønn av en velstående vinhandler – Oscar Wiesengrund, moren var tysk-italiensk og sangerinne. Som tenåring tok Adorno privattimer i Kants filosofi, i klavér og komposisjon. Han studerte filosofi, musikkvitenskap og psykologi, og blei etter hvert særlig opptatt av Sigmund Freud. Hans tidlige arbeider bærer preg av Freuds skrifter, i en særegen tapning. Adorno ville kombinere Freud med fenomenologien, slik han kjente den fra Edmund Husserls filosofi. Hva er det som skjuler seg i et fenomen; hva er sakens kjerne? Det skulle bli Adornos hovedspørsmål gjennom hele forfatterskapet.

Som 21-åring skreiv Adorno sitt første større akademiske arbeid om Husserl. I 1920-årene skreiv han musikk-kritikk og studerte komposisjon hos Alban Berg. Han gjorde flere komposisjoner, noen blei også framført.

Alban Berg sa at han måtte velge: Kant eller Beethoven! Adorno valgte Kant: filosofien. I 1930 habiliterte han seg, som det heter på tysk, med arbeidet Kierkegaard: Konstruktion des Ästhetischen.

Avgjørende for Adorno var møtet med Max Horkheimer – på et seminar om Kants filosofi. Det utvikla seg til et livslangt vennskap. Max Horkheimer var med i kretsen som grunnla Institut für Sozialforschung i 1923. Initiativet kom fra Felix Weill, sønn av den velstående forretningsmannen Hermann Weill. Weill do-nerte i 1922 120 000 tyske mark for å grunnlegge et «Institutt for marxisme». Året etter blei «Institutt for samfunnsforskning» etablert som en frittstående institusjon under universitetet i Frankfurt, i juni stod instituttets bygning ferdig med seksten kontorer, trettiseks lesesalsplasser, fire seminarrom med plass til hundre mennesker, og et bibliotek for 75 000 bind.

Først i 1938 ble Adorno tilknytta instituttet som fast medarbeider, men da hadde han lenge bidratt til instituttets siden herostratisk berømte tidsskrift Zeitschrift für Sozialforschung. Andre bidragsytere var foruten Horkheimer folk som Herbert Marcuse, Walter Benjamin, Leo Löwenthal, Erich Fromm, Friedrich Pollock. Sammen utvikla de det som skulle gå under navnet «kritisk teori», eller «Frankfurter-skolen».

«Frankfurterne» anså seg sjølv som nymarxister; de ville utvikle en ny form for marxisme «med menneskelig ansikt»: enkeltindividet måtte ikke glemmes i den kritiske samfunnsanalysen. Den kritiske teoriens nye marxisme blei utvikla som et forsøk på å forene Marx og Freud. De tok psykoanalysens begreper i bruk, i den hensikt å gjøre psykoanalysen til en sosialpsykologi; den skulle kaste lys over forholdet mellom autoritet og individ, og vise hvordan individet er underlagt samfunnets herredømme.

Alle medarbeiderne ved instituttet var jøder, og noe av det første nazistene gjorde etter «die Machtergreifung» i 1933, var å stenge instituttet. Kort etter mista Adorno arbeidet sitt på universitetet og fikk publiseringsforbud – i likhet med instituttets øvrige medarbeidere.

Dette skjedde mens store deler av den tyske intelligentsia ga sin støtte til Hitler.

Når de fleste fra Frankfurter-skolen slapp unna nazistene og redda seg unna i eksil, skyldtes det at Max Horkheimer var så forutseende. Han forstod hvor det bar. Alt under nazistenes første store framgang ved valget i 1931 overførte Horkheimer instituttets kapital til en konto i Sveits. Det var denne kapitalen som gjorde det mulig for dem å reise fra Europa og å etablere seg i eksil i USA; bare velholdne jøder blei sluppet inn «over there».

Adorno fant seg ikke til rette i Statene, slik han før heller aldri hadde likt seg verken i England eller Frankrike. I Oxford fant han ingen forståelse for den kritiske samfunnsteorien, og i likhet med de andre frankfurterne oppfatta han franske intellektuelle som fiendtlige mot tyske «konkurrenter». Det vitenskapsidealet som Frankfurter-skolen kritiserte, var dominerende i England og USA: den empiriske sosiologien som nøyde seg med «å registrere data».

Likevel var det i eksilet Horkheimer og Adorno forfatta det verket som først og fremst blir forbundet med «kritisk teori»: Dialektik der Aufklärung, skrivi i 1944 og publisert i Amsterdam i 1947. Verket er en kulturkritikk av Vestens historie fra antikken til fascismen. Påstanden er at framskrittet i kulturen slår om i sin motsetning – barbari. Fascismen hadde gjort dette tydelig.

Men kulturpessimismen i «Opplysningens dialektikk» skyldtes ikke bare erfaringene med fascismen, som ga dårlig grobunn for tru på historisk framskritt. Verre var det kanskje at disse flyktningene fra fascismen, i USA fant et demokratisk samfunn med klare totalitære trekk. På denne bakgrunn utvikla Horkheimer og Adorno teorien om det moderne samfunnet som «et totalt forvaltet samfunn», et undertrykkende samfunn, der monopolkapitalisme og byråkrati – og tilfredsstillelse av uegentlige behov: sport, underholdning og reklame – holder undersåttene nede.

Skjellsettende for nymarxistene var dessuten arbeiderbevegelsens sammenbrudd i Tyskland under nasjonalsosialismen, Moskvaprosessene og pakta mellom Stalin og Hitler i 1939. For disse venstreintellektuelle var dette historiske katastrofer: tegn på sosialismens historiske fallitt.

Den som vil forstå nymarxismen i Vest-Europa etter andre verdenskrig, må dessuten huske at få har gitt en mer flengende kritikk av «Østblokk-sosialismen» enn Frankfurter-skolen, tydelig i Adornos nærmest bitre angrep på den ungarske filosofen og marxisten Georg Lukács på 1950-tallet.

I 1949 vendte flere av Frankfurter-skolens medlemmer tilbake til Tyskland, Institut für Sozialforschung blei gjenåpna i Frankfurt, og etter Horkheimer overtok Adorno som instituttets leder – og som professor i filosofi og sosiologi. Samfunnskritikken blei ikke mildere; det var ikke et liberalt samfunn de befant seg i. Det skulle gå lang tid før frankfurterne kunne hente de gamle årgangene av tidsskrift for samfunnsforskning opp fra instituttets kjeller, og så seint som på 1970-tallet var det å ha en av de kritiske teoretikerne på pensumlista tilstrekkelig til å bli ramma av Berufsverbot – yrkesforbud.

Mange betrakta Adorno som en av bakmennene for studentopprøret i 1968 – som imidlertid snart kom til å vende seg også mot han og det han stod for.

Adorno døde av hjerteslag sommeren 1969 under et ferieopphold i Sveits.

Viktige verk

Blant Adornos viktigste verker regnes, foruten Opplysningens dialektikk (1947), Minima Moralia. Reflexionen aus einem beschädigten Leben («Minima moralia. Refleksjoner fra et beskadiget liv») 1951 og Negative Dialektik («Negativ dialektikk») fra 1966.

«Minima Moralia, refleksjoner fra et beskadiget liv» betraktes som Adornos mest personlige verk, det er ei samling fragmenter i tre deler om de forskjelligste emne – fra oppvekst og barndom og ekteskap til psykoanalyse, samfunnsteori og kunst. Skrivemåten er subjektiv; i essayets tradisjon. Siktemålet er moralfilosofisk; mot Nietzsches «fröhliche Wissenschaft» formulerer Adorno sin «traurige Wissenschaft» – sin «triste vitenskap»: «Minima moralia …» er et melankolsk verk og et verk om melankoli.

Mange holder det for hans beste.

Negative Dialektik griper tilbake til arbeidet om Søren Kierkegaard og hans begrep om ironi. Det er først og fremst her Adorno utvikler sitt begrep om det ikke-identiske. Verket retter seg også kritisk mot Martin Heideggers filosofi – som Adorno ellers hadde kritisert i Jargon der Eigentlichkeit («Egentlighetens sjargong») fra 1957.

I innledninga til Negative Dialektik spissformulerer Adorno sin kritikk av filosofisk framstillingsform – filosofene har forsømt forståelsen av sitt eget språk.

Adorno skreiv ei lang rekke større og mindre arbeider om filosofi og sosiologi.

Blant hans mange arbeider om estetikk kan nevnes: Philosophie der neuen Musik fra 1949. Som den første formulerer han «den nye musikkens filosofi» og gir en kunstfilosofisk analyse av Schönbergs tolvtonekunst og av Stravinskijs verk.

Einleitung in die Musiksoziologie (1962) er en analyse av forholdet mellom musikk og samfunn med vekt på ulikhetene i musikalsk smak. Det kan anbefales som en tekst å begynne med – den foreligger på svensk.

Om musikk har Adorno videre også skrivi flere monografier om enkeltkomponister, som Wagner, Mahler, Berg, om filmkomponister m.v.

Adornos litterære essays finnes i fem bind, Prismen. Kulturkritik und Gesellschaft («Prismer. Kulturkritikk og samfunn») fra 1955, der han bl.a. kritiserer Aldous Huxley og diskuterer problemet med å forstå Franz Kafka – den forfatteren Adorno leste mest intenst under det 11 år lange eksilet. Noten zur Literatur blei utgitt i fire bind fra 1958 til 1974; et utvalg finnes på norsk: Notar til litteraturen (1992). Goethe, Balzac og Beckett, Joyce og Brecht, realisme og surrealisme, tegnsetting og bokmesser og essayet som form er noe av det Adorno her tar for seg.

Estetisk teori (659 sider) skulle bli Adornos siste hovedverk, utgitt posthumt i 1970.

Det er Adornos estetiske teori det skal dreie seg om i fortsettelsen.