Pål Gerhard Olsen

Den eneste andre

Roman

Gyldendal

Første del

Det var vindstille og hett. Røyken fra damplokomotivet fra Chicago, som nettopp hadde prustet seg frem til stasjonen, sto rett opp mot den slørete, gyllenrosa himmelen. Elven like nedenfor jernbanesporet rant grunn og sløv gjennom det bølgende landskapet, i en kjølig kulp badet fire gutter.

Klokken var seks. Toget hadde et opphold på en og en halv time. Noen få reisende steg av. Et par stasjonsbetjenter med svette, brune panner og skyggeluer som satt langt bak på hodet, basket med en del store, grovtømrete kasser det sto Minneapolis på. På benken ved siden av inngangen til stasjonsbygningen dormet to gamle, skjeggete menn.

En ung gutt gikk nedover gaten fra stasjonen, beveget de tørre leppene og sa: – I … I am from Nor … Norway. Han sa det lavt flere ganger mens han sparket opp gulbrunt støv med slitte sko. På et hjørne stanset han og så ned på klærne sine. Han hadde på seg den blå kamgarnsdressen, den han hadde fått til konfirmasjonen for tre år siden. Nå var den altfor trang for den kraftige, firkantete kroppen. På skipet over Atlanteren hadde noe olje avsatt seg som en mørk, bladformet flekk under venstre kne. Buksen strammet djevelsk, han løsnet på linningen. Jakken hadde han over armen, skjorten var åpen i halsen. Han hadde forbannet seg på at han skulle komme til Minneapolis i det fineste antrekket, onkelen skulle ikke tro det var en fattiglus han tok i tjeneste.

Han holdt seg i den smale skyggen oppover hovedgaten. En duknakket hund med lurvete ører snuste på ham, men mistet snart interessen. To piker i blekblå bomullskjoler satt på et verandarekkverk, sprellet med beina og fniste da han passerte. Han så ikke på dem, bare gjentok inne i seg den eneste hele engelske setningen han kunne. En trøndersk butikkekspeditør hadde innprentet ham den på reisen fra Liverpool til New York, de hadde skilt lag i Chicago. Han slo opp lokket på konfirmasjonsklokken og så at han ennå hadde god tid til toget gikk videre. Han var fornøyd med seg selv, hadde klart seg fint så langt, og om et døgn var han fremme i Minneapolis der onkelens kolonialbutikk ventet.

En skinnende, svartlakkert bil svingte inn i hovedgaten så støvet sto, og brukte fløyten på ham og en stampende hest som trakk en lang, høykarmet kjerre. Han børstet støv av dress og hår og stirret etter bilen. Det var ikke den første han hadde sett, allikevel var hver bil et vidunder. Han vætet leppene, var tørst, husket bulen han, trønderen og en stille mann fra Stavanger hadde oppsøkt i Chicago. Et lite lokale med sur røyk, piano i et hjørne og sterkt sminkete og pudrete kvinner i røde, utringete kjoler med føflekker på brystene og kinnene. Sent på kvelden hadde han, oppildnet av trønderen, dristet seg til å gå til baren og bestille øl. Bartenderen hadde ledd av ham, og han hadde vært på nippet til å bli sint. Men langt om lenge hadde bartenderen skjenket øl og slått ham på skulderen.

Den 18-årige Martin Hjellestad fra Bergen sto i hovedgaten i en småby i Wisconsin en sen ettermiddag i juli 1908, tenkte over denne episoden og kom til at han hadde hatt godt av den, han hadde lært.

Skyggene vokste. Flere folk i gatene. Martin nådde banken på den åpne plassen midt i byen og så seg rundt. På en umalt benk bak ham satt en gjeng oldinger i skitne skjorteermer. Av og til åpnet de øynene, mumlet et eller annet i skjegget og sendte lange, presise stråler mot spyttebakken. Rådhuset, en tre-etasjes, rød mursteinsbygning, lå tvers overfor banken. Martin plirte mot solen. Den ble stadig rødere. Noen flortynne, gylne skybanker kom drivende fra vest. Han gned de verkende øynene, hadde myst mot solen i flere dager nå. Han lengtet etter regn. Regnet i Bergen! Stikkende, prikkende, plaskende regn fra alle kanter samtidig. Men han fikk nøye seg med øl. Han krysset plassen, hadde sett skiltet på lang avstand, visste hva det betydde. Strupen var så tørr at han ikke lenger kunne si: – I am from Norway, han kjente seg som en fisk på land.

Til å begynne med så han ingenting. Han ble stående like innenfor døren og lot øynene venne seg til halvmørket i baren der det satt en 10–15 menn. Mørke, innrøykte vegger, slitt, sandete gulv. Tre menn med bulkete hatter satt på høye krakker ved bardisken som var av lyst tre, veggen bak tapetsert i mørkerødt og gull med blomsterkrone-mønster. Martin sa beer inne i seg hele veien bort til disken. Håndflatene var fuktige. Han angret nesten på at han hadde gått inn. På begge sider av ham klasket det i spyttebakker.

Det gikk lettere enn han hadde trodd. Han pekte på ølflaskene på hyllen bak bartenderen uten å si noe. Bartenderen forsto. Martin fikk øl og betalte. Han løftet glasset og drakk mens bartenderen la vekslepengene på disken foran ham. Etter å ha tømt over halve glasset og undertrykt trangen til å rape, lente Martin seg mot disken slik han så de andre gjøre. De tre mennene hadde snudd seg og saumfor ham fra siden. Flere kom inn i baren. Det ble trangere ved disken, Martin flyttet seg litt. Han syntes han hørte noen snakke svensk, men var ikke sikker. Det hadde vært mange svensker med båten. Ølet gjorde godt, fikk tankene til å flyte, streife innom Bergen, familien. Han savnet dem kanskje litt, visste ikke forresten, bra å bli kvitt dem også. Arthur som alltid klenget seg til ham. Håkon som hang i skjørtene til moren. Camilla som gråt da han reiste, hadde villet bli med ham. Og så Marie, den minste. Jo, kanskje savnet han dem. Men han var på den andre siden av havet nå, måtte klare seg selv. Han så på klokken. Fremdeles god tid. Glasset var tomt. Ølet hadde ikke kostet så mye. Og han fortjente ett glass til, reisen hadde gått uten problemer. Ikke hadde han vært sjøsyk heller. Butikkekspeditøren hadde krøket seg sammen og spydd både titt og ofte, særlig under stormen som varte i tre døgn da hele tredje klasse stinket oppkast, piss, død og fordervelse, den irske kvinnen med det lille barnet hoppet overbord og finnen med alle flaskene prøvde å henge seg … Martin pekte. Bartenderen, en tynn mann med lange bakkenbarter og tykt flassnedfall på skuldrene, stilte flasken foran ham og smilte vennlig. Martin smilte tilbake og lente den brede, kantete overkroppen godt over disken.

Det tetnet til rundt bardisken. Nå og da merket Martin et svakt, svimlende sus i kroppen fra den lange sjøreisen som hadde startet fra Festningskaien en grå dag i juni med kald vind fra nordvest. Han husket alt fra reisen, alle detaljer. Morens mas på kaien, farens faste håndtrykk, Camillas blomstrete sommerkjole som hun hadde tigget seg til å ha på selv om det var aldri så kjølig. Og så Amerika; drosjene i New York, den første negeren, et gateorkester i Chicago som sang noe om Gud etter det trønderen sa, en full mann som ropte etter ham, en gravid kvinne med et opphovnet, grimete ansikt, et bankpalass med uniformerte vakter foran …

Han drakk hurtigere, måtte passe tiden. Plutselig bevegelse i rekken ved disken. To menn steg ut, begge tydelig beruset, de kranglet høylydt. Den ene hadde et fleskete, lyserødt ansikt som om han hadde vært ute i solen for lenge og nå kokte over. Den andre var høyere, tynnere og brunere. De gjenværende ved disken, også Martin, vridde seg rundt og betraktet dem. Mannen med det lyserøde ansiktet slengte innholdet i glasset sitt i ansiktet på den andre som sto et par meter foran Martin. Han rygget mot disken med hendene for ansiktet og tråkket Martin på foten. Instinktivt dyttet Martin mannen unna. En kraftig dytt, den høye, tynne mannen støtte mot det nærmeste bordet, fikk noen kort til å flagre og ble liggende halvt over bordplaten. Mannen med det lyserøde ansiktet lo og ble spredt akkompagnert. Den høye, tynne kom seg langsomt på beina, virret rundt, men klarte til slutt å fokusere Martin. En halvsirkel begynte å danne seg rundt bardisken. Martin visste at han burde gå, men kom seg ikke av flekken. Rød i ansiktet ble han grepet i skjortekragen og dradd ut på gulvet. Strupen snurpet seg sammen, han mistet jakken. Mannen som holdt ham hadde en våt, kvalm pust. Han slapp Martin ned midt mellom seg og den andre. De snakket sammen og lo, venner med ett. Martin forsøkte å komme ut av sirkelen, men mannen med det fleskete ansiktet stengte veien. Han hadde gule tenner, råtne i røttene. Bartenderen plukket opp Martins jakke og la den på disken. Martin knyttet nevene, åpnet dem, knyttet dem igjen. Det flimret i øynene.

Mennene bare sto der, tett til ham. Martin kjente den tunge, bedøvende eimen av sprit og tobakk. Han rygget. De fulgte etter. Bartenderen gnikket disken med en gråbrun fille. Den tykke, lyserøde lente bredsiden mot disken og ba om øl. Han drakk grådig. En stemme fra halvsirkelen sa: – Let him go. He’s a foreigner, didn’t mean to do anything … Den høye snudde seg mot ham som hadde snakket og flekket tenner.

Martin så ned. Han kunne slåss, visste han var sterk. En lørdagskveld på vårparten hadde han banket opp to læregutter fra Bergens Mekaniske Verksteder. Men her? Nei. Han hadde ikke tid. Toget. Han skulle nå toget.

– Slipp meg frem! ropte han. – Må nå toget. Det går snart. Var ikke meningen å … Stemmen døde hen, hendene falt ned langs siden. Den tykke hevet smilende ølglasset over hodet på ham. Så la bartenderen hånden på den tykkes skulder.

– Don’t do it. He’s alright. It’s you who are making trouble in here. Please finish your drinks and then get out.

Den tykke ristet seg løs fra bartenderens grep, klødde seg litt i skjeggstubbene, men sa ingenting. Han hevet glasset høyere over Martins hode.

En mann slapp igjennom halvsirkelen. Han hadde et glatt, solmerket ansikt og mørkt, nesten svart, fyldig hår. Øynene var grågrønne. Han var ikke særlig høy. Den hvite, krageløse skjorten under den mørke dressjakken, var åpen i halsen. Han gikk rett mot disken, sa: – Ikke si eller gjør noe, lavt til Martin i forbifarten, rundet ham, tok oppstilling ved disken og ba om tre øl på godt engelsk. Bartenderen fomlet med glassene. De to mennene fulgte nykommeren med øynene. Han kastet en mynt på disken og sa bartenderen kunne beholde resten. Så snudde han seg med to av glassene i hånden, og gikk bort til mennene.

– Too hot to argue about nothing. Better to drink. Han holdt ølglassene frem mot dem. De sto lenge og bare stirret på ham. Til sist tok de imot. Han hentet sitt eget glass, kom bort til dem igjen, hevet glasset og drakk. De to så på ham med halvt måpende, halvt mistenksomme ansiktsuttrykk, drakk ikke. Den nyankomne vendte seg mot Martin.

– På tide å komme seg ut herfra. Gå rolig etter meg.

– Men …? sa Martin før han lukket munnen. Den andre drakk ut, satte glasset fra seg på disken og gikk. Nølende brøt Martin halvsirkelen etter ham, uten at de to mennene grep inn. Nordmannen stanset ved et bord like innenfor døren, hipset på seg en stor, slitt lerretssekk, nikket til et par kortspillende menn og forlot lokalet med Martin i hælene.

Himmelen var blitt blågrå og lav, og en hard vind fikk det gule støvet til å virvle. En mur av nedbør sto i nord. På plankefortauet utenfor baren tok den mørkhårete Martin i hånden og sa: – Paul Vik. Martin sa navnet sitt.

– Du bor ikke her i byen?

– Nei, sa Martin. – Skal med toget. Til Minneapolis. Det går … Han dro opp klokken. – Det går om syv minutter!

– Da er det best vi løper.

– Vent! Glemte jakken der inne, sa Martin tynt.

– Det var som fanden, sa Paul Vik og vrengte av seg sekken. – Bli her. Han gikk mot døren og forsvant.

Martin sto som fortapt med klokken i hånden. Himmelen mørknet, vinden hardnet. En kjerre full av melsekker skranglet forbi. Den krumbøyde kusken pisket mekanisk på hesten som luntet sløvt avgårde.

To minutter senere kom Paul ut av døren med Martins jakke i hånden.

– Her.

– Takk, sa Martin.

De la på sprang. I samme sekund kom det første lynet som en veldig, vridd gaffel fra høyt i nord til lavt i øst, etterfulgt av en langvarig tordenkanonade. Paul og Martin løp over den åpne plassen foran rådhuset idet regnet veltet innover byen og sto som skinnende kniver ned i det gule, varme støvet og forvandlet det til gjørme på få minutter. Hunder og mennesker søkte ly, Paul og Martin var alene i gaten. Lynstikkene tråklet kompliserte mønstre over himmelbuen. Tordenen rallet. Lyset var febergult, eventyrblått. De to så knapt hvor de løp. Regnet spiddet gaten, prikket hardt mot huden. Martins sko limte seg dypt ned i gjørmen. Tungt rykket han seg videre. Han så til siden, Paul holdt følge til tross for sekken.

De rundet et hjørne og tok fatt på gaten opp mot stasjonen. Martin kom et par meter foran, mistet fotfestet, falt på kne, bannet, kom seg opp igjen. Den gjørmete gaten virket endeløs. Blendende lyn knitret over dem.

Stasjonsmesteren vinket klart og sprang raskt under tak. Lokomotivet pumpet feit røyk og satte seg i bevegelse. Skinnegangen glinset i uværslyset. Perrongen var tom.

Da Martin og Paul stormet ut på perrongen, var siste togvogn 100 meter unna og lokomotivet på vei inn i en skogkledd sving. Martin løp så langt perrongen rakk og viftet med armene. Paul dumpet ned på en benk. Stasjonsmesteren så forundret på dem gjennom et skittent vindu. Martin kom langsomt gående mot benken med bøyd hode. Paul presset vann ut av håret med fingrene. I den skogkledde svingen ble blågrå røykstrimer hurtig blandet ut i det hissige regnet.

– Tror du ikke det gikk uten oss, sa Paul lett, tok av seg skoene og tømte dem for vann og gjørme. Martin støttet seg til veggen.

– Alle sakene mine var på det toget, mumlet han.

– Sett deg, sa Paul. – Vi skal klare å ordne opp i dette. Martin satte seg.

– Jaggu ble vi våte, ja, sa Paul og sprikte med nakne tær. Martin begynte å ta av seg sine sko.

– Ja, det barbesøket var du ikke heldig med. Folk er i dårlig humør på grunn av tørken, skal ingenting til før de ryker ihop.

– Merket det, sa Martin. – Var du der hele tiden?

– Jada. Satt og spilte kort med noen svensker. Så deg da du kom inn og hadde en følelse av at du var norsk. Og det stemte jo …

– Ja, takk for hjelpen, sa Martin matt og slet av seg de gulgrå sokkene.

– Åh, det var ingenting … Men fortell hvordan du er havnet her.

Kort og hakkete fortalte Martin om reisen fra Bergen, om onkelens butikk i Minneapolis, om at han hadde gått av toget etter å ha fått seg forklart hvor lenge det skulle stå på stasjonen, og så blitt tørst av varmen og støvet. Paul lo stille.

– Tenker jeg blir med deg til Minneapolis. Har ikke vært der før.

– Men hvordan skal jeg få fatt i sakene mine? Og hvordan skal vi komme oss videre? sa Martin mismodig.

– Slapp av. Det er alltid en utvei over here. Det gjelder bare om å bruke hodet. Og å kunne språket. Hva var det du hadde med deg? Martin beskrev bagasjen. Paul reiste seg og gikk barbeint inn i stasjonsbygningen.

Lynblaffene og tordenskrallene kom med lengre mellomrom. Det regnet lettere, luften frisknet. Martin tok av seg den dampende jakken og la den ut på benken, vridde sokkene og så utover stasjonsområdet.

Fire guttehoder stakk opp av det høye gresset på den andre siden av jernbanelinjen. Med skjortene slengt over skuldrene småløp de over skinnegangen. En av dem gled på de glatte skinnene og landet hylende på halebeinet. De andre lo. Han som hadde falt ble haltende etter de andre mens han gned seg i rumpen. De kom opp på perrongen, glodde litt på Martin og fortsatte så nedover i byen som lå i et rødlig, renset skjær etter uværet.

Paul kom ut igjen og sa at han hadde fått stasjonsmesteren til å telegrafere til Minneapolis og si ifra om bagasjen. Alt var i orden, Martin kunne bare hente den når han kom frem.

– Men det er en stund til neste tog. Ikke før i morgen ved middagstider. Men det kommer et godstog i natt, vi kan slenge oss på det. Er du sulten? Vi finner et sted å spise når det har sluttet å regne. I orden? Martin nikket.

– Har du vært lenge her i Amerika?

– Oh, yes. Noen år er det blitt, sa Paul.

– Hvor kommer du fra nå?

– Har vært oppe i Michigan på tømmerhogst. Ville tilstander der, et Guds under at jeg ikke ble stukket ned. Mye drikking, mange slagsmål og trær så tykke at det måtte ti mann til for å nå rundt. Men penger å tjene. Ja, det var litt av et sted …

– Hvor gammel er du? spurte Martin.

– 23.

– 23? Du ser ikke sånn ut.

– Neivel. Så kanskje er jeg 23, kanskje ikke … Og du, hvor gammel er du?

– 18.

– Jaha. Paul dro sekken bort til seg, åpnet den, romsterte litt, tok opp to sigarer. – Tid for kveldssigaren. Du vil vel ha?

– Jo, ja, sa Martin og tok imot. Paul ga ham fyr. De puffet og pattet en stund i taushet. Regnet var et tynt silder. Martin hostet litt.

– Sterke sigarer, sa Paul.

– Ja.

– Forresten, onkelen din skulle ikke ha bruk for en til i butikken?

– Det vet jeg ikke.

– Nåh, vi får se, sa Paul. – Det er så mange muligheter. For min del tror jeg kursen går vestover.

– Vestover?

– Ja, California. Det er stedet. Vi kunne kanskje slå oss sammen?

– Men jeg har jo arbeidet i butikken.

– Ja, men er det noen fremtid i det?

John Johnson Groceries lå på et travelt hjørne i sentrum av Minneapolis med en barbersalong som nærmeste nabo. Det var et to-etasjes murhus med et tårnlignende, femkantet fremspring over den brune, dobbelte inngangsdøren til butikken. Navnet på innehaveren var skrevet med fine, hvite, rette bokstaver tvers over det store utstillingsvinduet der hermetikkbokser inneholdende bønner og pølser sto pyramidisk oppstilt og signaliserte orden og overflod. Lyse sjalusier med takkete kanter løp langs hele fasaden.

Den elektriske gatebelysningen var tent den kvelden Martin sto foran butikken, lyset fra stolpen bare noen meter unna kastet et gult, glødende flimmer inn i det mørklagte lokalet.

– Ser ut til å være en flott butikk, sa Paul, slo Martin på skulderen, sa han kom innom om noen dager og forsvant rundt hjørnet før Martin rakk å si noe.

Onkelen og tanten bodde i etasjen over butikken. Nervøs banket han på. Skipssekken ved siden av seg, den faren hadde kjøpt i Buenos Aires og som han hadde gitt ham like før han reiste.

De hadde kommet seg med godstoget om natten, ristet og skaket i en støvete vogn full av melsekker og mus før de omsider, mot kvelden neste dag, var fremme i Minneapolis der sekken lå trygt forvart på hittegodskontoret.

Det tok ikke lang tid før døren ble åpnet og Martin ble ført inn i en mørk, plysj- og draperi-dekorert stue med palmepidestaller, mahognymøbler, tunge tepper med en dunkel, rød glød, tapeter i flaskegrønt og brunt, familiefotografier i svarte, runde rammer som dekket en hel vegg, nips og forgylte blomsterpotter, puter, pyntedukker og orgel. Onkelen og tanten sa de hadde vært fra seg av engstelse fordi han ikke kom til avtalt tid. Martin prøvde å forklare hva som hadde skjedd, men onkelen viftet ham snart av med en utålmodig håndbevegelse og ba ham sette seg i sofaen slik at han kunne få se skikkelig på ham.

Martin visste ikke så mye om onkelen. Han var morens eldste bror, het opprinnelig Johan Johannesen og hadde utvandret ugift for 15 år siden etter å ha solgt en liten slakterbutikk i Øvregaten. Nå var han gift, men hadde ikke barn. Martin kunne ikke se han lignet på moren. Onkelen var liten og tykk, en potterund nese i det brede ansiktet. Håret var tynt og spartansk og formet i en linjalrett midtskill. Han hadde et omfangsrikt gustengrått kinnskjegg som veltet nedover kinnene. Klokkekjedet gnistret imponerende over magen. I tankefulle øyeblikk hendte det han nappet seg i kinnskjegget. Det var onkelen som hadde skrevet til Bergen og spurt om ikke søsteren hadde noen som kunne tenke seg å bli ekspeditør i hans butikk. Han var over 50, hjertet var ikke så bra, han måtte tenke langsiktig. Martin hadde ikke nølt med å slå til.

De hadde store forhåpninger til ham. Han så så kraftig og kjekk ut, riktig en viking. John Johnsons kone het Mary og var født i St. Paul av tyske foreldre. Hun var like høy og tynn som han var liten og bred, hadde mørkt hår med jerngrå striper, strøket hardt bakover og samlet i en knute i nakken. Hun var nærsynt, hadde runde briller og antydning til skjegg på overleppen.

Etter en ukes opplæring sto Martin bak den lange, L-formete disken i kolonialbutikken med onkelen regnskapsrettende i bakværelset og tanten stående på en stige bak ham og fylte hyllene med hermetikkbokser, grynposer og andre varer. Han hadde et hvitt forkle over den nyvaskete reiseskjorten, blyant bak øret og pomade, lånt av onkelen, i håret. Inn kom kvinner i brusende kjoler, inn kom travle menn med lange og innfløkte bestillinger. Martin veide og målte, skar ost og klattet smør, fikk det høye, katedralske kassa-apparatet med forsiringer og firmamerke i sølv, slik så det i alle fall ut, til å åpne seg med en sprø, klingende lyd, trakk fra og la til, sa sugar og coffee og potatoes, klødde seg i hodet med blyanten, svettet under armene og løp frem og tilbake mens onkelen med jevne mellomrom så opp fra den store regnskapsboken med spraglete forside og tykk, rød marg, vagget rundt disken og slo av en prat med de faste kundene om den nyansatte nevøen som var kommet helt fra Norge og som de kunne se klarte seg just fine bak disken.

Martin hadde et langt og smalt rom i onkelens og tantens leilighet, med en høyreist, utskåret seng som hadde tilhørt en yngre, lungesyk, avdød søster av Mary, der han hver kveld stupte i tung søvn med den dollarringlende lyden av kassaapparatet og kjappe, amerikanske stemmer i ørene. Han skrev det første brevet hjem: – Kjære foreldre, jeg setter meg nå ned for å fortelle litt om hvordan det går meg her i Minneapolis …

Om kveldene likte onkelen å sitte i godstolen og foredra forretningsfilosofien sin for Martin. Det var viktig å smile. Kunden hadde alltid rett. En god ekspeditør var et mest mulig usynlig instrument for kundens vilje, sa John Johnson med tommeltottene fast i vesten, og la ut om hvor lykkelig alt hadde utviklet seg for ham her i den nye verden mens mange andre hadde bukket under, det var ikke få triste skjebner han hadde sett, oh, no. Det hadde gått ham bra fordi han arbeidet hardt og hadde troen. Troen på God hadde pulled him gjennom all difficulties. Og her i Minneapolis hadde de luthersk kirke og prest fra Kristiania og sangkor og nytt orgel kjøpt for penger samlet inn av menigheten, en innsamling Mary hadde organisert.

En dag sto Paul Vik i butikken, presenterte seg for Martins onkel og spurte om det var arbeid for ham der. Nei, nevøen var så flink at han ikke trengte flere medhjelpere, sa John Johnson og smilte bredt mot Martin.

– Nåja, sa Paul til Martin etterpå. – Det var nå bare et spørsmål. Han hadde allerede arbeid, fortalte han, som kokk på et lite hotell. Det var forresten kokk han hadde vært oppe i Michigan også. Ikke at han var spesielt flink til å lage mat, men det var visst ingen som ville være kokk i Amerika. Det var et slit, han arbeidet sammen med noen late italienere, men penger måtte til.

– Hvor bor du? spurte Martin.

– Åh, er innlosjert i den andre enden av byen. En tidligere bordell, det er små, røde lamper på rommene. Fint sted, men litt skittent kanskje.

– Bordell? sa Martin storøyd.

– Ja. Det er mange av dem her. Kanskje vi skulle …? Han så i retning John Johnsons bøyde rygg i bakværelset og senket stemmen. Martin rødmet over forslaget. Paul lo, lirket opp klokken, fant ut at han måtte passe grytene, han kom innom igjen om noen dager.

En mild lørdag midt i oktober med raslende, gulrødt gateløv og disig sol, gikk Martin ut for å kjøpe seg ny dress sammen med Paul. Han hadde spart opp en del og onkelen hadde forstrukket ham med resten.

Biler larmet forbi, nesten ikke hester å se. Store reklameskilt i sterke farger på alle butikkfasader. Liv, aktivitet, vrimmel. Jo, her kan jeg like meg, tenkte Martin. Større forhold, åpnere liksom, han måtte huske å nevne det i neste brev hjem. Han hadde fått et par brev fra Bergen, morens sirlige skrift om at alt sto bra til, de var ved god helse og håpet at han skikket seg vel.

Paul dro Martin inn i den ene butikken etter den andre og fikk ham til å prøve dresser som alle var dyrere enn han hadde tenkt seg. Til slutt fant han en lysegrå med et snitt som den hulkinnete ekspeditøren sa var topp moderne.

– Slå til, sa Paul. Det gjorde Martin, kjøpte også en skjorte med nedbrettet, rund snipp, et mørkt slips og en bredbremmet hatt. Han tok de nye klærne på og gikk rakrygget ut av butikken, kjente seg for alvor som en mann.

Etterpå slo de seg ned ved et bord langt inne i en bar og drakk øl. Martin fortalte at han nettopp hadde fått brev fra Bergen og spurte hvor i Norge Paul var fra.

– Nord for Stad et sted … En liten bygd, det er ikke noe å snakke om. Paul hostet, kvelte hosten med øl og sa: – Ja, nå nærmer vinteren seg. Kan ikke bli her i midt-vesten for evig. Altfor kaldt, kan bli like kaldt som i Canada.

– Har du vært der?

– Jada. Holdt til der de to første årene, fra høsten 5 til høsten 7. Jernbanebygging på akkord. Vi kunne stå 20 timer i strekk. Bodde i en tømmerkoie der du kunne legge knyttneven inn mellom plankene og fremdeles ha god plass. Om vinteren når vi våknet om morgenen, var vi dekket av snø. Og de som jobbet der, ja, det var halvville indianere og andre hissige folk. To ble drept mens jeg var der. Og kulden! Husker en dag i februar, skulle ut og pisse om morgenen, men før jeg hadde fått fumlet buksene ned, var fingrene stive av frost, og da pisset kom, frøs det til is før det nådde bakken. Det sto rett og slett av seg selv, i en bue. Sånn var det fatt med de andre som sto utenfor koiene og pisset også. Vi pisset gul is alle mann. Litt av et syn!

– Du tuller!

– Sverger at det er rene og skjære sanningen. Formannen tok bilde av de frosne strålene og sa han skulle sende det til en avis, men vet ikke om han gjorde det. Han var nå heller ikke til å stole på.

Senere på høsten begynte Paul å komme oftere innom John Johnson Groceries. Han sa han hadde sluttet som kokk, hadde spart opp en fin, rund sum og kunne ellers spe på med småjobber når det passet seg sånn.

En nervøs uro kom over Martin hver gang han fikk se Paul skrå over gaten mot butikken. Han slo feil inn i kassen, skar opp for mye eller for lite ost, Paul hadde alltid noe å fortelle mens han gikk frem og tilbake i butikklokalet, løftet på varer, satte dem fra seg, kommenterte kvaliteten, snuste rundt.

John Johnson ble etterhvert irritert på Paul. En dag tok han Martin til side og sa at denne vennen hans oppholdt ham i arbeidet, gjorde ham fraværende. Han så helst at han ikke kom dit, i alle fall ikke i butikktiden.

En ettermiddag onkelen og tanten var i St. Paul for å besøke Marys foreldre, kom Paul feiende inn døren, ventet utålmodig til Martin hadde ferdigekspedert to kunder, lente seg mot disken og sa: – Drar vestover om noen måneder. Du har hørt om redwood-skogene i California? Der får du 50 dollar i måneden pluss kost og losji. Du blir vel med?

– Bli med? Hvordan kan jeg det med jobben her?

– Onkelen din finner alltids en som kan overta den. Minneapolis er ikke stedet å slå seg til ro på.

– Tror ikke det kan bli noe av.

– Tenk over det.

Da den første snøen falt i slutten av november, fikk Martin overta onkelens gamle vinterfrakk med varmt for og vernende pelskrage. John og Mary sa de oppfattet ham nesten som en del av familien nå, var svært fornøyd med ham.

En kveld kom Paul og ville ha Martin med seg ut. Han hadde sluttet å komme i butikktiden etter at Martin fortalte at onkelen tok det ille opp. Mary spilte orgel, John slumret i stolen. Martin satt og bladde i et digert amerikansk leksikon. Hverken onkelen eller tanten hadde lyst til å gi slipp på ham, men Martin smilte unnskyldende og sa han ikke ble så lenge.

Det var sludd i de sure vindstøtene. De gikk tvekroket mot vinden. To kvartaler unna lå en bar som var et slags samlingssted for skandinaviske innvandrere. Der kom de snart i snakk med to svensker som arbeidet som gårdsgutter i Stillwater, og en norsk smed som senere på kvelden, etter å ha drukket tett, brettet opp skjorteermet og viste frem fire tatoveringer av nakne kvinner på høyre overarm.

– Drar på nyåret, sa Paul. – Hva blir det til med deg?

– Vet ikke …

Martin lå og vridde seg i sengen til langt ut på morgensiden. Nei, han visste ikke. Han kunne ikke. Han hadde jo lovet … Hva hadde han lovet? Ingenting egentlig. Men John og Mary hadde vært så snille, han hadde ikke noe å klage over. Allikevel, Minneapolis uten Paul, hvordan ville det bli? Stille. Kjedelig. Han hadde ikke blitt kjent med så mange. Og det var vanskeligere å lære seg språket enn han hadde trodd. Sammen med Paul gikk alt lettere.

Martin ga onkelen og tanten beskjed om at han kom til å reise vestover like før de skulle i kirken 1. juledag. Onkelen ble rød og oppustet, de kom for sent til gudstjenesten, presten var i gang med å utlegge jule-evangeliet da Mary med sammensnurpet munn ledet prosesjonen frem til de faste plassene. Under hele gudstjenesten satt onkelen og hvisket inn i Martins øre at han ikke måtte finne på å dra. Det var et svik mot dem som hadde gitt ham alt, som hadde tenkt seg muligheten av at han kunne overta butikkdriften når de engang trakk seg tilbake. En skam var det. Og hva ville foreldrene si? Martin knuget salmeboken med senkete skuldre.

En frostklar dag i februar 1909 med melkeblå himmel og solen som en lysgul flekk lavt i horisonten, entret Paul Vik og Martin Hjellestad tredje klasse på et tog som gikk sydover mot Sioux City og Omaha, satte seg på kalde trebenker, hutret, gned liv og farge i fingrene, blåste på ruten, gnikket små, runde utkikkshull og så det snødekte Minneapolis gli vekk i det bleke vinterlyset mens den rytmiske rumlingen fra toghjulene forplantet seg i kroppen.

– Det var det, sa Paul.

Martin var taus, svøpte onkelens vinterfrakk tettere rundt seg. Ka-dunk. Ka-dunk. Sydover. Og så vestover. Bort fra Minneapolis, bort fra butikken. Han hadde hatt dårlig samvittighet helt siden 1. juledag. I de lange vinterkveldene hadde onkelen og tanten sittet overfor ham og sagt at han var blitt som en sønn for dem, den sønnen de selv ikke kunne få, dessverre, at han var havnet i dårlig selskap, denne Paul Vik hadde fått ham på ville og uansvarlige tanker. Han hadde tatt forsiktig til motmæle, de hadde sett bebreidende på ham. Han var glad det var over. Og han hadde ingenting å skamme seg over. Han hadde gjort sitt ærlige arbeid hos onkelen og tanten.

Togskifte i Omaha, Nebraska. En natt på pensjonat. Et skittenhvitt rom med smale senger, sprukne vaskevannsfat, istrekk fra de tynne rutene som fikk gardinene til å blafre, kakerlakker. De spiste av brødet og pølsene de hadde med fra Minneapolis og gikk tidlig til sengs.

Neste dag trasket de i gatene og ventet på toget vestover. Snø i luften, hard vind fra nord. Paul snakket seg varm om California, Martin sparket i bakken.

– Hva er det med deg?

– Ingenting.

– Tenker du på den butikkjobben nå igjen … Hør her: du har ikke ansvar for andre enn deg selv. Det er deg det gjelder, de klarer seg nok.

– Vet det, men …

– Ikke noe men. Du skal aldri angre. Må alltid se fremover.

Vestover. Snøføyk. Nedrimete broer. Svarte, gnistrende kalde jernbanespor inn i synsranden. Gjennom Nebraska, inn i Wyoming. Rocky Mountains takkete profil. Slettelandet bak dem. Stadig stigning. Langsomme gjennomkjøringer av vindhylende pass. Korte opphold i sammenraskete plankebyer.

De gumlet gammel niste, men bevilget seg også noen varme måltider i restaurantvognen. Tykk, rykende varm kjøttsuppe, flesk, bønner, poteter, salt kjøtt. Paul fortalte om jernbanebygging i Canada, om kulde, slagsmål, brennevin og horer, om landsmenn som gikk i hundene fordi de ikke klarte å styre seg når de kom inn til byen etter flere måneder på prærien, om rovmord og om indianere som røykte piper med noe oppi som gjorde at du så alt dobbelt og opp ned.

På det høyeste punktet i Rocky Mountains satte toget seg fast i en snøfonn. Konduktøren hastet gjennom tredje klasse og ville ha frivillige til utgravningsarbeidet. Martin meldte seg med en gang. Paul nølte, men ble til slutt med.

Kaldt og klart, lyset så skarpt at øynene smertet, uberegnelige vindstøt sveipet sammen høye snøpiruetter og lot dem falle til ro på jernbanelinjen etter langvarige lufteturer. Et femtitalls passasjerer var i sving med spader og skraper, flittige maur i det veldige hvite.

Paul ga seg etter noen timer. Martin fortsatte. Da han utslitt kom tilbake til kupéen seks timer senere, satt Paul og spilte kort med en svær, piperøykende kvinne med indianske trekk, begravelsessvart, tilbakestrøket hår i skarp midtskill og dinglende, gullglimtende øredobber, og en høy mann med skalk og kritthvit snipp som, etter det Paul fortalte, var selger i kjøkkenredskaper og fra Indianapolis, Indiana, og som reiste på tredje klasse fordi tidene var dårlige i hans bransje, i alle fall øst for Rocky Mountains, han skulle på et lengre tokt i California nå.

De ble sittende og spille kort til lenge etter at linjen var ryddet og toget dunket videre mot Salt Lake City.

Paul og Martin kom til San Francisco en tidlig, overskyet ettermiddag. Det hadde nettopp regnet, luften var frisk. De tok en sporvogn høyt opp i byen gjennom berg og dalbanegatene, fant en park og satte seg på en benk med utsikt over San Francisco-bukten. Solen var i ferd med å bryte gjennom skydekket, blafrende seil på den hvitflekkete sjøen.

– California … Paul gned seg på haken. Begge hadde tatt av seg frakkene og satt med åpne skjorter.

– Har drømt om dette lenge, sa Paul. – Nå er vi virkelig i Amerika.

– Hva skal vi gjøre? spurte Martin idet solen fikk bukten til å blåne.

– Hva vi skal gjøre? sa Paul fjernt. – Spise litt kanskje … I kveld går vi ned på havnen og ser om vi finner en skipper som tar oss med opp til Eureka, så sparer vi de pengene.

– Ja, det er ikke mye igjen …

Det tok dem over en uke å få skipsskyss. Da hadde de trålt de fleste barene og sjappene i havneområdet og spurt seg frem fra bord til bord. En annenstyrmann fra Sandefjord som seilte med tømmer, men som nå skulle sydover, sa de gjorde lurt i å spandere øl og dram på skipperne og på den måten gjøre seg til venns med dem.

– Det har vi ikke råd til, sa Paul.

– Har ikke råd til øl til oss selv engang, sa Martin.

– Det var ille, sa annenstyrmannen og rev i en runde.

Det var en rotete trehusbebyggelse med mange røykfulle lokaler med lange bardisker, grove, flisete bordplater, dempet, gult lys, ustemte pianoer og butte serveringsdamer med store smil og glinsende hud. Paul og Martin bodde billig på et losjihus som bare tok imot skandinaver. En kveld var de vitne til et kjempeslagsmål; en mølje av menn røk ihop, visstnok fordi en ire hadde kalt skipet til en spansk matros for en likkiste. Paul og Martin trakk seg mot utgangen mens pinnestoler ble smadret mot bord og bardisk, vegger, piano og mer eller mindre tilfeldige kropper, mens rødflammete knyttnever traff harde kjaker og myke vommer, mens bartenderne lå på kne bak disken med sigarene fast i munnvikene og hendene enda fastere på kassa-apparatet, og mens pudderet drysset av serveringsdamene som hvinende dukket for flygende glass.

Til slutt fikk de napp hos en tykkfallen skipper på en liten tømmerbåt som en kjølig, disig grålysning styrte ut fra San Francisco. På båten leste Martin brevet han hadde hentet hos presten i den norske kirken, han hadde skrevet hjem noen uker før han dro fra Minneapolis og oppgitt San Francisco som ny adresse. Moren skjønte ikke hva som gikk av ham, at han ville forlate den gode og trygge jobben hos onkelen og tanten og det etter så kort tid, hun bønnfalt ham om å skifte mening. Litt seint det nå, tenkte Martin. Faren hadde ikke skrevet, det tydet på at han ikke tok det så tungt. Han viste brevet til Paul som trakk på skuldrene og sa at folk i gamlelandet ikke kunne forstå forholdene her i Amerika. Det hadde ikke vært noe brev til ham.

– Skriver du aldri? spurte Martin.

– Det hender.

I Eureka gikk de rundt og forhørte seg om tømmerleirer der det var muligheter for arbeid. I en bar møtte de Harald Simonsen fra Kristiania, lys, med blå øyne og pistrete mustasje, han var sammen med en gjeng hoggere som alle kom fra samme leir. De hadde arbeidet tre uker i strekk, nå var det lønningsdag og de var i byen for å sette den og horene på ende, smilte Harald i beste hvitstivete skjortestas med håret glatt gredd bakover og sigarett i hånden. Jo, det kunne kanskje være muligheter for arbeid i leiren, men de drev på lavt bluss siden det var vinter og vått i skogen. Han foreslo at Paul og Martin ble med dem oppover til leiren igjen.

En smalsporet jernbane gikk fra Eureka og opp i Salmon Mountains. Tømmerleiren lå tett til hogstfeltet, i et lite søkk, skygget av gran og redwood-kjemper. De 70–80 mennene bodde i brakker med åtte køyer i hver, et bord midt på gulvet, rått tilhugde, tversgående bjelker i taket der våte klær og skotøy ble hengt opp om kvelden, en ovn og en slipestein. Formannen hadde en større brakke som også tjente som administrasjonskontor og butikk. Bilder av bleke filmdivaer og brunsvidde, meksikansk utseende revolvermenn dekket veggene i butikken. Kloss i kontoret lå spisebrakken med langbord og matos-impregnerte vegger og tak.

Harald tok Paul og Martin med til formannen, en svær mann med rødt skjegg, rød- og hvitstripete skjorte, brede bukseseler og et fotografi av en tander, mørk kvinne på skrivebordet. Han var tvilende, men slo om da han hørte de var nordmenn, som han hadde gode erfaringer med. De ble hyret, foreløpig frem til sommeren, for 52 dollar i måneden.

Paul og Martin havnet i en brakke sammen med fire amerikanere, en stille sveitser og en snakkesalig finne som het Heikki og som pleide å gå og spille munnspill langs jernbanelinjen om kveldene. Hver brakke dannet et hogstlag, men første dagen tok formannen Martin til side og sa at han som yngstemann i leiren skulle passe den dampdrevne vinsjen som samlet tømmeret. Paul gikk i skogen med to meter lang tverrskurdsag og nyslipt øks, mens Martin ble instruert av formannen og advart mot wiren som hadde det med å ryke.

Det regnet mye, leiren var gjørmete. Damp sto opp fra de svettende tømmerhoggerne som samlet seg rundt redwood og gran, tre-fire meter i diameter. Wiren dro tømmeret frem, ut av skogen og opp på jernbanevogner som et par ganger i uken fraktet det ned til Eureka. Arbeidstiden var på mellom ti og 12 timer. Martin krøp utmattet til sengs etter middag hver kveld da han også måtte huske å slipe de andres økser siden han var yngst.

– That’s the way it is, sa amerikanerne og smilte.

Arbeide, spise, sove. Arbeide, spise, sove. Martin sovnet med støvlene på, ryggen verket og hendene var såre og oppsvulmete av wiren. Han hadde hansker, men wiren slet hull på dem etter få dager. Han angret nesten på at han var blitt med Paul vestover. Dette var mye hardere enn å stå bak en disk og smile til kundene. Han beklaget seg til Paul som sa at han snart ble vant til det, det var gode penger, og når han hadde noen lønninger i lommen ville nok pipen få en annen lyd.

Våren kom, det ble tørt og varmt på hogstfeltet. Martin fikk ros av formannen for påpasselig arbeid ved vinsjen, han skrev brev hjem om sin nye tilværelse.

Ut i mai ble hoggerne gitt noen ekstra fridager fordi de lå foran hogstplanen, de fleste dro ned til Eureka.

En varm, klar dag. Paul, Martin og Harald gikk finkledde i hovedgaten i Eureka. Harald sa han visste om et sted de kunne overnatte når den tid kom.

– Ikke Savoy, men billig.

– Savoy? sa Martin.

– Vet du ikke hva Savoy er? sa Harald. – Et hotell, et nokså flott hotell i New York. Marmorbadekar, himmelsenger, gullhåndtak … Han lo og tente en sigarett.

Martin åpnet dressjakken i den sterke solen. Hver gang han hadde den på tenkte han på Minneapolis og John Johnson Groceries, et stikk av dårlig samvittighet.

– Ingen tvil om hva jeg skal i kveld, sa Harald og nistirret på to kvinner i hvite kjoler som gikk arm i arm på fortauet på den andre siden av gaten.

– Og hva er det? spurte Paul.

– På horehus … Dere slår vel følge?

– Det kan vel tenkes, sa Paul.

– Hva med deg? Harald vendte seg mot Martin.

– Vet ikke om … , rødmet han.

– Kom igjen nå! En gang skal jo være den første. Bare hold deg til meg, så skal det nok gå så bra så …

Litt senere på dagen lå de tre tilbakevippet i skittenrøde, polstrete stoler med kremsmurte ansikter, hvite laken over seg og håndklær rundt halsen, og studerte seg selv i høye, uthengende speil der de også kunne se glassdisken med barbersaker og et bredt utvalg av sigarer, vridde hodene, smilte til hverandre og ble raket rene av kjappe barberere mens sigarrøyken fra to eldre herrer helt til høyre i lokalet la seg som et tåketeppe rundt stolene.

Etterpå var det nakkestussing og pannelugg-trimming. Pauls krøller falt. Han fikk pomade i håret og ba barbereren stryke det rett bakover. Harald tynnet mustasjen. Martin prøvde å få håret klipt som Pauls, men det var for stivt og stritt til det, sto småpiggete opp da de omsider vadet gjennom sigarrøyken og ut i sollyset.

– En herlig dag! sprudlet Harald, kjente på haken, tok seg til nakken og plystret etter noen kvinner som ikke snudde seg.

Eureka hadde så mange norske innbyggere at Sons of Norway hadde opprettet en losje der. De hadde tilhold i etasjen over et begravelsesbyrå. P.B. Anderson. Undertaker, sto det med store, gylne, sakralt svungne bokstaver på glassvart bunn.

– Han er fra Fredrikstad, har virkelig slått seg opp her borte, sa Harald i forbifarten.

Hos Sons of Norway fikk de kaffe og norske småkaker bakt av en lubben, bryststor kvinne som viste seg å være konen til Anderson, og bladde i både norsk-amerikanske og norske aviser, de siste riktignok flere måneder gamle.

Etter råd fra Harald hadde Martin bedt foreldrene sende brev til Sons of Norway-adressen, postgangen opp til tømmerleiren var visstnok ikke til å stole på. Denne dagen var det ikke noe brev til ham. Men Paul fikk brev, kastet et likegyldig blikk på det og stakk det på innerlommen.

– Skal du ikke lese det? undret Martin.

– Det kan vente …

– Gud vet, kanskje på tide å komme seg hjemover igjen, sa Harald ettertenksomt etter å ha pløyd gjennom avisene.

– Er det noen som venter der? spurte Paul.

– Venter og venter … Far har en liten butikk. Meningen jeg skal overta den. Han er ikke så sprek lenger. Men vet ikke, frister ikke så mye akkurat …

Om kvelden gikk de på bar. Luften var stinn og bartenderne hadde det travelt. De satte seg omtrent midt i lokalet. Harald fikk hurtig i seg en del øl, Paul og Martin tok det roligere. Harald begynte å snakke om kvinner.

– Hadde en kjæreste … Hun sa hun skulle vente. Så fikk jeg brev for et års tid siden. Da hadde hun giftet seg med en apoteker. Hva sier dere til det? Og så en apoteker av alle ting!

– Hva er galt med en apoteker? sa Paul. – Kan jo komme godt med.

– Galt med? Harald stusset. – Ingenting galt med, men … Han kom litt ut av det, drakk mer øl, tok opp igjen tråden. – Hun var rødhåret. Det var det som var feilen. Pass opp for rødhårete kvinner, de er fule som fanden selv! Han slo i bordet med svett panne og skjevt slips, halte så opp en klokke, så på den, brummet, slapp den ned igjen.

– Hva med dere, er det noen som venter back home?

– Nei, heldigvis ikke, sa Paul.

– Nei, sa Martin.

– Men har en unge i Canada, sa Paul rolig. – En gutt. Er et par år nå.

– Hva? Har du en unge? sa Harald.

– Ja, det er fort gjort. Sender penger av og til …

– Jøss! sa Harald. – Ja, skål for barnefaren!

Da kvelden var myk og himmelen fiolettblå med skimrende oransje glødestriper, gikk de på horehus. Martin hadde fått ned noe øl, men var allikevel nervøs. Han hadde aldri gjort det før. Men Paul hadde. Paul hadde en sønn i Canada et sted. Var det sant? Han visste aldri med Paul. Han tenkte på Edel, på den kvelden like før han reiste da han hadde kysset henne oppe i Løvstakk-skråningen. Hun hadde lent seg så tungt mot ham, leppene hennes hadde vært våte, sugende og ivrige, han hadde hatt en hånd innenfor blusen hennes, rørt ved det nakne, varme brystet, før hun plutselig hadde revet seg løs, sagt at han måtte skrive og så løpt. Og han hadde skrevet, flere ganger, men uten å få svar. Best å glemme henne. Det var riktig som Paul sa, han måtte se fremover.

Huset lå i en stille gate, tilbaketrukket, med tunge, mørkegrønne gardiner. Harald gikk først inn i en halvmørk bar der luften var varm og parfymetett. Sofaer og pidestaller med støvete palmer i det ene hjørnet. En teppebelagt trapp opp i annen etasje. Kvinner overalt. Menn kom og gikk, noen sto ved bardisken. Den raslende lyden av lange kjoler.

Harald forklarte for Martin at han hadde en fast dame, Amanda, halvt norsk, og hun hadde en venninne som han var sikker på ville passe for Martin, hun var ledig nå. Martin sa ingenting, snudde seg for å se etter Paul som satt i en sofa og snakket med en mørk, pen kvinne. Paul så ham og smilte, Martin forsøkte å smile tilbake. Harald forsvant. En kvinne kom og tok Martin i hånden. Hun hadde brunt hår, bred munn, en føflekk på venstre kinn, var kledd i en dyputringet, stram og glatt rosa kjole. Han skjønte ikke det hun sa til ham. Hun dro ham mot trappen. Han strittet litt imot, ga til sist etter.

Rommet var lite og skittent. En lampe med lyserød skjerm på et lavt bord i hjørnet. Et vaskevannsfat. En mugge. Stort speil. Gult tapet med jordbrune flekker her og der. Gardinene var trukket for. En enkel, smal seng.

Hun sa hun het Cindy.

– Relax … I’m not gonna hurt you. Don’t be so shy. Come here. Hun sto ved sengen. Martin tok et par skritt frem. Hun strøk ham over håret, halsen, hvisket: – So shy, so terribly shy …, åpnet knapper i skjorten. Han var tørr i munnen, fikk ikke puste, bort, jeg må bort, tenkte han. Men hun holdt ham fast, skjøv ham ned på sengen, tråkket ut av kjolen, løsnet for brystene, smilte.

– Don’t you like me? Or don’t you know what to do? Oh, you’re so shy and cute. I’ll show you what to do … Hun satte seg på lårene hans og begynte å ta av ham klærne. Han pustet inn i brystene hennes, kjente at hun hadde hånden rundt kjønnet hans, lukket øynene og falt bakover.

Sommeren ble lang og brennende. Martin begynte å skrive til Edel igjen og nektet å fortelle Paul og Harald noe om hvordan det hadde vært å besøke Cindy. Han sto i bar overkropp ved vinsjen mens de to andre trasket rundt i den tørre, knasende skogen der øksene glimtet i det sitrende sommerlyset.

I brakken snakket Martin mye med Heikki som når han ikke spilte munnspill lå på rygg i køyen og nærstuderte et krøllete og bleket fotografi av en lys kvinne i hvit kjole som han sa het Liisa og var hans elskede, hun ventet på ham i et lite hus i skogen ved Tampere, og når han kom hjem skulle han lage fem barn med henne i rask rekkefølge. Sveitseren var etter det Martin kunne forstå kristen, hadde alltid Bibelen og en bønnebok fremme og snakket nesten ikke med noen. De fire amerikanerne holdt seg stort sett for seg selv, var greie nok, men snakket så hurtig at Martin forsto lite, i det hele tatt gikk det tungt med språket. Han spurte Paul hvordan han hadde klart å lære seg det så godt. Paul svarte at det gjaldt å snappe opp et ord her og et annet der, men han hadde også vært så heldig å få spesialundervisning av en arbeidsløs professor han møtte på gaten i Montreal.

En dag i august gikk de fire amerikanerne til formannen og klaget over Paul. De hevdet at han jobbet for sakte, tok for mange pauser, stakk seg vekk. En slik mann ville de ikke ha på laget, han trakk ned akkorden.

Omtrent samtidig sluttet en av kokkene. Konen ventet barn og han ville hjem. Formannen hadde ikke annet å gjøre enn å la ham gå, selv om han visste det var vanskelig å få fatt i nye kokker på denne tiden av året.

Paul ble innkalt til formannen som sa han ikke hadde bruk for gratispassasjerer og dagdrivere der i leiren. Kunne han ikke holde tempoet, fikk han heller se å forsvinne. Pauls ansikt var lukket og ubevegelig da han svarte at han arbeidet så hardt som noen andre, ja, hardere. Men formannen viftet ham av.

– Enough, enough … Dette kunne ikke fortsette. Han hadde en ny mann i leiren og han gikk inn på Pauls hogstlag. Det ble stille noen sekunder. Så foreslo Paul at han overtok jobben til kokken som hadde sluttet. Formannen lo. Riktignok hadde han helvetes god bruk for en kokk, men han trodde ikke Paul var den rette til det arbeidet. Men Paul ga seg ikke, sa han hadde vært kokk tidligere, både i Canada og USA, under de vanskeligste forhold, og at han alltid hadde klart seg glimrende. Det tok en halvtime å overbevise formannen som til slutt sa at han kunne få prøve seg en måneds tid, det ville snart vise seg om han virkelig kunne lage mat eller om han bare hadde det i kjeften.

Fra den dagen av sluttet Paul å snakke med amerikanerne, og det ble en fiendtlig atmosfære i brakken. Heikki var rasende da han hørte hva som hadde skjedd, Paul tok ikke flere pauser enn alle andre, det var en sammensvergelse, som sanne skandinaver måtte de stå sammen og ta hevn på en eller annen måte. Men Paul sa han valgte å heve seg over den slags småligheter, en kokkejobb var dessuten ikke å forakte, han begynte å få nok av slitet i skogen.

Noen uker etter at Paul hadde stilt opp på kjøkkenet og iført seg hvitt forkle, en lørdag i begynnelsen av september, ble tømmerhoggerne møtt av musikk da de trampet inn i matsalen. Med hendene stolt foldet på brystet sto Paul og de to andre kokkene foran de fulldekkete bordene med nypussete sko og oljeglatte hårmanker, flankert av tre svensker som spilte smektende sommermelodier fra Värmland på fiolin, det var blomster på bordene og nye plakater på veggene, blant annet motiver fra «Uncle Tom’s Cabin» og duse portretter av brystfagre operasangerinner.

Hoggerne applauderte det nye tiltaket. Det var pai og egg og annen festkost på bordet, høy stemning tvers gjennom måltidet.

Senere samme kveld, da de sto utenfor spisebrakken og så de tre svenskene spille opp til dans; hoggerne hentet greiner fra skogen og lot dem agere kjælne kvinner, sa Paul til Martin at en upopulær kokk var det samme som en død kokk. Han hadde vært i en leir der en kokk nesten var blitt lynsjet fordi han stelte i stand noe forferdelig suppegrums som halve leiren ble dårlig av.

– Forresten, det jeg fortalte om ungen i Canada er bare tull, noe jeg sa for å stoppe kjeften på den hovedstadsfyren …

Rustrød høst. Martin var grundig lei av å stå ved vinsjen og spurte om å få komme over i skogen, det var tross alt mer variert arbeid. Men formannen ville ikke gi slipp på ham. Han hadde ansvaret for å legge wiren rundt trommelen nå. Det gikk litt lettere med språket, han flettet noen amerikanske uttrykk inn i brevene hjem. Men han sluttet å skrive til Edel. Og om natten drømte han om Cindy, så for seg brystene hennes, hun lå tungt og klebrig over ham i søvne, hvisket og stønnet, ba ham komme igjen …

De første regnskurene kom i begynnelsen av november, ble avløst av lange perioder med klart, kjølig vær, og slik fortsatte det fremover.

En kveld gikk Paul og Martin og sparket grus langs jernbanelinjen som snodde seg nedover den smale dalbunnen med tett skog på begge sider. Det var i skumringen, en flammeoransje himmelrand fikk tretoppene til å gløde. Tømmertoget hadde nettopp pumpet avgårde, noen røykfiller lå tilbake etter det.

Martin nevnte at han hadde sendt et brev hjem med hilsener til søsknene.

– Hvor mange har du? spurte han. Paul hadde tatt opp en flat stein, sto og veide den i hånden, bøyde seg litt ned, siktet inn og kylte den hardt langs linjen. Steinen traff skinnegangen så det sang, blinket bortover i det gylne lyset. De var kommet forbi den første svingen, leiren var ute av syne.

– Åh, to brødre og en søster, sa Paul fraværende og lette etter flere passende steiner.

– Er de eldre eller yngre?

– Einar og Knut er eldre. Sophie … Hun ble 16 i sommer.

– Og du er 23?

– Nei, hvem har sagt det? Blir snart 21.

– Men du sa 23 den gangen vi …

– Du må ha hørt feil, 21 får holde, sa Paul og kastet en ny stein, denne gang uten å treffe skinnen.

Terrenget ble mer nakent. På den ene siden vek skogen for knudrete, skarpe fremspring. Paul så opp på den nærmeste knausen, kikket deretter bort på Martin.

– Første mann opp!

– I orden, sa Martin.

Paul fikk et lite forsprang opp den buskkledde skråningen. Martin halset etter. Fremme ved knausen oppdaget de at den var steilere enn den hadde virket nede fra linjen, øverst oppe skimrende belyst, lyslilla sjatteringer i det oransje. Paul begynte å klatre. Martin nølte et halvsekund før han krafset samme vei. Fjellet var porøst og arrete med mange sprekker og tagger å huke seg fast i. Men ikke alle var like solide. Martin mistet fotfestet midtveis, krummet fingrene, sparket vilt etter et nytt støttepunkt, kjente varme, pulserende smertestøt i høyre tommelfingernegl, kom seg omsider bort på en hylle og derfra videre opp.

Da han nådde toppen, satt Paul ytterst på kanten med håret strøket bort fra den svette pannen og blikket vendt mot de synkende solstripene i horisonten. Martin satte seg pesende ved siden av ham og pirket forsiktig i neglen som var sprukket, blårød og blødde litt.

– Det var hardt, stønnet han. – Forbannet råttent fjell, mistet festet nedi her.

– Er så vant til å klatre i fjellet hjemmefra, sa Paul stille, nesten ikke andpusten.

– Hvordan er det egentlig der? spurte Martin etter en stund. Selv hadde han fortalt en god del om Solheimsviken og Bergen, men Paul sa alltid at Straumsfjord, stedet han var fra, ikke var noe å snakke om.

– Høye fjell, dårlig jord og for det meste svart fjord.

– Hvordan fikk du penger til å dra over hit?

– Et par sesonger på sildefiske. Akkurat nok til at jeg kom meg avgårde.

– Brødrene dine, hva gjør de?

– De holder seg i Straumsfjord, kommer vel alltid til å være der … Einar skal ta over gården og Knut er fisker, sa Paul og reiste seg. – På tide å komme seg ned igjen. Det mørkner fort.

I slutten av november dro de ned til Eureka etter tre uker i skogen. Sesongen varte til jul, så var det pause til ut i mars.

– For bløtt om vinteren. Umulig å få dradd stokkene ut av skogen, doserte Harald.

Martin gikk og kjente på dollarene i lommen. Han hadde bestemt seg for å legge noen i neste brev hjem for å vise dem at det gikk bra for ham i Amerika. Men samtidig kunne han ikke glemme Cindy, de lange fingrene hennes som gled frem overalt på kroppen hans, den bløte stemmen som hvisket relax og don’t worry, han ønsket å høre den en gang til, bare en gang, han visste hvordan han skulle oppføre seg nå …

Paul var på utkikk etter en hatt, Martin fulgte ham rundt. I den tredje butikken spurte han om Paul hadde tenkt seg … dit han visste.

– På horehus? Nei, ikke denne gangen. Tilbudet var ikke noe å skryte av, Harald må være dårlig vant siden han syntes det var så svære greier, sa Paul og satte en myk, bredbremmet hatt på hodet som han kjøpte etter å ha prutet den en halvdollar ned.

Ut på ettermiddagen sendte Martin brevet. Dollarene var på plass, han var stolt, men også rasende på Edel som ikke skrev, det var hennes skyld at han gikk her og tenkte på denne horen. Men han skulle vise Edel, sa han etterpå på bar sammen med Paul, Harald, Heikki og noen andre, han skulle komme tilbake til Bergen med lommene stappet av dollar, skulle strø dem utover gaten, sedler og mynter om hverandre, han skulle sprade på strøket i ny dress med gullklokke, tykk sigar, silkeslips og skinnende sko, få Edel til å blekne der hun sikkert gikk arm i arm med en eller annen støvete funksjonær med blekkflekkete, fuktige fingre, få henne til å angre bittert og trygle om tilgivelse … Alt dette og mere til la Martin ut om, ved stengetid var han så full at Paul og Heikki måtte slepe ham tilbake til losjihuset.

Det regnet stadig tettere. Tråkket mellom leiren og skogen var sørpete og sleipt. I brakkene dampet det surt og svett av tøy som ble hengt til tørk over ovnen.

En morgen i desember var det rim på bakken da Martin fant sin vante plass ved tømmervinsjen. Han arbeidet sammen med en hollender som skulle sørge for at det var nok ved til kjelen, og en amerikaner som tok seg av selve maskineriet. Hollenderen var egentlig bonde, hadde han fortalt Martin, og dro til Amerika for å legge seg opp noen penger slik at han kunne sette gården hjemme i skikkelig stand.

En høy stabel stokker lå ved siden av trommelen. Toget som skulle frakte dem ned til Eureka var ventendes senere på dagen. Av en eller annen grunn hadde ikke toget vært i leiren tidligere i uken, og stabelen var derfor langt større enn den pleide å være. Vinsjen durte i gang. Martin fikk wiren rundt trommelen. Den første stokken gled ut fra hogstfeltet og ned den gjørmedype rennen mot lagringsplassen. Fra skogen hørtes de vante lydene. Solen var gulblek på den gråhvite himmelen.

Den femte stokken var nesten fremme da wiren hektet seg fast i en av stokkene i stabelen. Wiren strammet seg, svidde i Martins fingre. Det knaket i stabelen. Han snudde seg og ropte på hollenderen som straks kom løpende. Martin ba ham holde wiren fast rundt trommelen mens han ordnet med stabelen. Men hollenderen sa at Martin skulle holde seg på plassen sin, dette kunne han ta seg av. Han gikk bort til stabelen og begynte å dra i wiren som i mellomtiden hadde gnikket seg enda lengre inn på en av de nederste stokkene. Wiren dirret. Hollenderen prøvde å vriste den løs, tok foten til hjelp, sparket. Wiren gnuret mot trommelen, Martin merket skjelvingen i den, så bort mot stabelen og ropte advarende. Stokken som wiren hadde hektet seg borti, ble dradd ut av stabelen og alle stokkene raste ut. I samme øyeblikk røk wiren. Martin falt på rygg, holdt på å få bitt av seg tungen, kravlet seg på beina igjen og så wiretampen gå rett i brystet på hollenderen som var på vei bort fra den dundrende stabelen som nå innhentet og begravde ham. Han skrek en gang. Stokkene la seg til ro. Så var alt stille.

Hollenderen ble lagt inn på sykehuset i Eureka med store skader i brystet og indre blødninger. Han døde tre dager senere.

Om kveldene i tiden etter ulykken lå Martin i køyen og så opp i taket.

– Det var ikke din skyld. Ingen grunn til å henge med hodet, sa Paul. Harald kom innom og sa at det måtte skje før eller siden, det var noe alle visste at den wiren ikke tålte stort.

Sesongen var slutt to dager før jul. Paul, Martin og Harald tok inn på et losjihus i Eureka og feiret julaften hos Sons of Norway sammen med en god del andre nordmenn, både fastboende og tilreisende. Kalkun og annen julemat, Mrs. Anderson hadde bakt norske julekaker og pyntet granen med små norske flagg. Tilbaketrukket i et hjørne ble en gruppe menn sittende utover kvelden med drammeglass og sigarer, skomakere, sjømenn, fiskere, en murmester, flere bygningsarbeidere og også Mr. Anderson, en tungpustet mann med pløsete kinn som etter midnatt en gang forsøkte seg på ungdommens Fredrikstad-dialekt, med lite hell etter Haralds mening.

Paul og Martin kom i snakk med en Erik Samuelsen fra Grimstad som fortalte at han hadde hoppet av fra en norsk seilskute som var inne etter redwood, var kommet i klammeri med kapteinen. Nå hadde han tenkt å slå seg til ro på landjorden og planene var allerede klare, det var ikke tvil om hva han skulle gjøre etter nyttår. Ikke skulle han gå rundt i Eureka og lete etter arbeid og ydmyke seg for Gud og hvermann, nei, han skulle nordover, det var fanden så sikkert, for de hadde vel hørt det?

– Hørt hva? spurte Paul.

– Om gullfunnene vel … Ikke Klondyke denne gangen. Lenger nord i Alaska, oppe i Flat Creak-dalen. Har snakket med folk som har kjente der oppe, flere tusen dollar i måneden er ikke uvanlig. En hel by er under bygging, med bordeller og salooner og alt hjertet kan begjære, så det nytter ikke å slite livet av seg her i California, nordover mann, og det må skje raskt for det er mange om beinet, og er det noen som vil slå følge så er det fritt for, sa Erik Samuelsen.

– Alaska … , halvhvisket Martin og så nok engang for seg den utrusende stabelen og wiren som røk og traff hollenderen i brystet.

– Det kunne vært noe, sa Paul.