J.S. Welhaven

Samlede digterverker

Første bind

Gyldendal

FORORD.

(Samlede Skrifter, 1867.)

I det jeg, ved at udgive en Samling poetiske og prosaiske Skrifter, følger en til mig fra flere Kanter henvendt Opfordring, ser jeg dog ikke uden Betænkelighed det første Bind i Almenhedens Hænder.

Denne min tidlige Strids-Periodes Skrivemaade forekommer mig næsten fremmed, og anderledes end dengang søger jeg nu at gjøre Rede for æsthetiske og literære Anskuelser. I hine Ungdomsdage havde jeg, sammen med dyb Følelse for en Forfatters Pligt og Ansvar, megen Kamp-Iver, og halvt modstræbende reves jeg ind i Fegtningen, inden jeg selv var rigtig vaabenklædt. Imidlertid fik Striden mærkelige Følger. Paa mit Forfatterkaar har det i alle Henseender og vedvarende øvet Indflydelse, at jeg begyndte Banen med Feide og Kritik. Men man har ogsaa fundet, at Striden har havt en vidtgribende Virkning, at den for det hele Samfund har været vækkende og frugtbar. Derfor tør jeg antage, at disse Begyndelser endnu maa have nogen Interesse for Almenheden. Skulde man nu synes, at hin polemiske Tone i Meget er anstødelig, da bør det erindres, at Overgangens Tid, Renaissancen, altid tillige er en Stridens og Invektivernes Tid.

J. S. Welhaven.

TIL HENRIK WERGELAND.

Det sande Store jævnt og simpelt er;

saa var en Moses, saa var en Homer.

J. Rein.

Hvorlænge vil Du rase mod Fornuften,

hvorlænge svinge don-quixotisk Spær? –

Seer Du da ei, din Sværmen-om i Luften

er kun en Dalen mod et bundløst Kjær?

For Sol Du tager Sumpens Meteorer,

en Øgle er den Pegasus, Du sporer.

Det høie Nordens Skjaldetoner svunde,

der blev saa taust i Norges Klippehal;

thi Fjeldets Harpe klang i Herthas Lunde,

og gav kun Echo til sin Fædredal. –

Skal Klippens Sangmø i sin Morgenrøde

bag dine vilde Dunster skamfuld gløde?

Naar hørte Du, at Bragis høie Præster

i Livets Bæger dryssed lumske Gift?

Veed Du da ei, at Glemsels Finger fæster

sit Dødsens Mærke paa din kaade Skrift?

See! Mandens Læber til dit Anfald smile,

og Uslingen er stolt af dine Pile.

Og tænker Du, at mørke Feberdrømme

Er Himmelsyner fra Begeistrings Flugt?

Troer Du, et Chaos, hvori Drager svømme,

er noget Kraftigt, eller noget Smukt?

Husk, mangen mørk Gestalt, Du dannet har og gyset,

er Fugleskræmsel, seer man den ved Lyset.

Selv Helligdommens Glands Du dristig haaner

med dine Taager, med dit Febergys.

Seraphen Du din Narrekappe laaner;

din Himmel brænder i et Phosphorlys.

Hvor dine Toner herligst skulde lyde,

der døe de alle hen i Platitude.

Dog faldt saa mangt et Lyn forbi dit Øie,

og mangt et Mannakorn i dit Skjød.

Hvi freded Du ei Gnisten fra det Høie?

O, den var bleven til en venlig Glød.

Nu er det Afsind kun, hvortil Du stræber;

hvad skjønt Du skaber, ynkeligt Du dræber.

Hør ei Zeloten, naar han dig beretter,

at Du er Klopstock eller Shakespeare lig!

Du veed dog bedre; Heltens Isse fletter

man Krandse til, ei til hans Kjortelflig;

og ei fordi man støier paa Kothurner,

man vækker Asken i de Skjaldes Urner.

O, klag da ei, at Du for høit mon stige

til ret at skattes af din Samtids Aand!

Hvad Kunst, at drive om i Taagers Rige,

naar man har skilt sig ved Fornuftens Baand?

Din Rang Du sikred dig med tusind Stemmer:

»Rang blandt Parnassets Daarekistelemmer«.

(Morgenbladet 15. August 1830.)

TIL EN MODSTANDER I MORGENBLADET.

Crabrones irritavi,

Plaut.

Allerede ere flere Aar henrundne, siden Herr Henrik Wergeland optraadte som Forfatter. Hans Debut og hans hele følgende Digterliv synes at være en fortvivlet Kamp mod alle Regler for Skjønhed og sund Tækning. Man saae en Forfatter, hvis Stolthed det var, ikke at kunne forstaaes, og et Publicum, der tolererede ham, og man havde ondt ved at sige, hvilket af disse Særsyn der var det største. Det blev mig omsider en uimodstaaelig Trang, at nedlægge offentlig Protest mod dette Uvæsen, og saaledes fremstode mine Linier »Til Henrik Wergeland«. Jeg havde i den Anledning kun forudseet tvende Tilfælde: enten, at man vilde opfordre mig til at bevise mine Paastande, hvortil jeg hvert Øieblik er villig, naar jeg finder et mere passende Sted end Morgenbladets snevert afmaalte Kampplads, – eller, at man vilde forsøge med Grunde at gjendrive dem. Intet af dette er indtruffet. Herr Wergeland har benævnt mine Linier »Smædevers«, og voldeligen anvendt dem alene paa Digtet »Skabelsen, Mennesket og Messias«, hvortil de dog øiensynlig ikke udelukkende sigtede. Hans Annonce er Intet uden en Jeremiade og en Capitulation paa Naade og Unaade. – Anonymen i Morgenbladet Nr. 233 har endnu mere forfeilet Maalet for enhver fornuftig Kritik, idet han næsten aldeles taber Sagen af Sigte, medens han paa en ligesaa enfoldig som uanstændig Maade søger at ramme En, hvis Personlighed han imaginerer sig under Anonymitetens Slør. Det var altid Mærket paa en slet Sag og en slet Kjæmper, naar Personligheder maatte tjene som Argumenter; og hvor denne Pøbelens Stridsmaade viste sig blandt dannede Mennesker, blev den stedse modtaget med den Foragt, som den saa høiligen fortjener. Men her er ikke engang Personen givet; her kan man kun ynke Daaren, der tømte sit Kogger for at skyde paa et Phantom, hans egen Indbildning dannede sig. Saa upassende jeg derfor i ethvert Tilfælde vilde finde det, at besvare en eneste personlig Hentydning, saa umuligt er det mig tillige under nærværende Omstændigheder, da alle Forfatterens Udfald ere mig og, som jeg formoder, ogsaa Publicum Intet uden ligesaa mange Gaader.

Hermed skulde jeg ansee den første og største Deel af Forfatterens Product for affærdiget, hvis jeg ikke fandt det gavnligt, at vise ham de talrige Bommerter, der gjøre de fleste af hans Stropher til æsthetiske Misfostre. Kunde man bringe ham til at indsee sin Umodenhed til det Arbeide, han har foretaget sig, er dog saa meget vundet, at han en anden Gang anvender mere Eftertanke, naar han vil optræde offentlig. – Jeg beder dig altsaa, min Antagonist, om en Smule Opmærksomhed, medens jeg gjennemgaaer dine Linier:

Strophe 1. – »Seer Du da ei, din Stræben op i Luften er Larvens Stræben til Phalænens Rang?« –

Hvad har Du sagt med dette Billede? – Hvad Andet, end at jeg stræber mod en Høide, som jeg just ved denne Stræben gjør mig duelig til at indtage? – Phalænens Liv udvikler sig jo ligefrem af Larvens Stræben. En Stræben altsaa, der kan lignes med Larvens efter at blive Phalæne, er høist fornuftig og maa, efter Naturens Orden, nødvendigviis krones med Held – og det skal være Satire!

– »Hvi vover Du at flyve uden Vinger?« –

Hvo der vover at flyve, han flyver i det Øieblik, han har vovet det; men det er ikke tænkeligt at flyve uden Vinger. Du har altsaa Intet sagt med det trivielle Spørgsmaal, uden det, at Du har modsagt dig. Naar jeg derimod siger dig:

Hvi vover Du at lade Tanker prente,

der er’ for tidligt slupne dig af Mente? –

da er det en anden Sag; thi det har saa Mange gjort før din Tid.

Strophe 2. – Hvad er »Visseluller«? – Er det saadanne, som Aladdins Vuggesang ved sin Moders Grav, da kunde man næsten fristes til at takke for Complimenten.

Strophe 3. –»Mens selv Du vælter ud en Galdeflom«. –

Hvilket Udtryk! Staaer det for at forberede Læseren paa de Gemeenheder, der følge længere nede, da har det dog en Slags Nytte. Men uforskammet er det, at vove en saadan Paastand, uden at det er mueligt, ved et eneste Citat af de Linier, hvorimod den er rettet, at kunne godtgjøre den. – Med samme Djervhed beskyldes jeg for at have kaldet Henr. W. »dum«; men det turde dog kun være, for at faae et nødtørftigt Riim paa »flom«!

– »I Mikroskopet seer Du egne Plætter,

mens Andres Lyder Du for Tubus sætter.« –

Og det skal være en Dadel! – Mikroskop, veed Du dog vel, er saa meget som Forstørrelsesglas. Naar jeg altsaa seer mine egne Feil i Mikroskop, saa ere de jo i Grunden bitte smaae, men jeg sørger selv for at lade dem synes store. Og hvad kan saa den Snak om Tubus nytte? – Tubus, veed Du, bruges kun til lange Frastande. Du har altsaa blot antydet, at min Næstes Lyder ere saa langt bortfjernede fra min Opmærksomhed, at jeg ordentlig maa bruge Tubus, naar jeg en Gang har nødigt at blive bekjendt med dem. Og dette er alt det Modsatte af hvad Du vilde sige. Heraf kan Du altsaa lære den simple Sætning,

at ingen Contrapart Du skader ved din Skosen;

thi Skosen faar Du selv, – og han faar hele Rosen.

Strophe 4. – Jeg skjænker dig Lignelsen om Skarnbassen; Du har nu engang din Force i Lignelser, og at Du tager dem af dit eget Element er ikke mere end billigt; men den Idee med »Graastenen« er dog alt for unaturlig; Du kunde jo have fundet noget og, om Messing eller Semidor, det havde dog seet rimeligere ud[1]1.

Strophe 5. – »Hvi tør vel Du om Helligdommen tale, som den kun bruger til din Lovs Herold?«

– Jeg troede dog hidtil, at jeg havde forstaaet i det Mindste hvad Du vilde sige; men her staaer Forstanden stille; – dog, maaskee Du sigter til en eller anden Skinhellig etsteds i Landet, og da er det rigtignok en anden Sag.

– »Seraphen Narrens Kappe han ifører,

Du med Seraphens Narren – dig – tilslører.« –

Denne Antithese er virkelig ikke saa gal, og da det er en Raritet, bør jeg gjøre opmærksom derpaa; thi apparent rari nantes in gurgite vasto.

Strophe 6. – »»Der faldt saa mangt et Lyn forbi hans Øie,««

»men disse Lyn din Avind gik forbi«.

– Blandt alle en lav Sjæls bornerede Anskuelser er vel ingen uslere end den, at enhver Dadel maa reise sig af Avind. Og dette ene Sted er mig nok, for at blive overbeviist om, at min Modstander maa have skrevet sit Stykke i en yderst oprørt Sindsstemning; thi jeg holder ham dog for god til, med koldt Blod at kunne vedkjende sig en saadan Yttring. Den hele Sætning er iøvrigt et mærkeligt Exempel paa den grændseløse Skjødesløshed, hvormed Forfatteren sammenjadsker sine Ideer; thi det er jo netop mig, der har gjort opmærksom paa disse Geniets Lyn, der vise sig i Wergelands Frembringelser!!

– »Nu suger Blodet Du af sunde Aarer,

i dem indsprudler Gift, i Øiet Taarer.« –

Jeg gad nok vide, hvorledes man bærer sig ad med at indsprudle Taarer i Øinene paa En? Jeg har grublet og grublet; men det er mig umuligt at bringe Noget derudaf, enten man saa tager Taarer i egentlig eller uegentlig Betydning. Det skulde forresten gjøre mig ondt, om Henr. W. havde givet sig til at græde over mine Linier; – men det Hele er dog nok en licentia poëtica.

Strophe 7. – »Ei Smigrere Du troe, som dig forvisse,

at Du er Wessel eller Bellmann lig!

Maaskee Du det tilfælles har med disse,

i et Cloak at kunne dukke dig.« –

Foruden den mørke Tale om Wessel og Bellmann skal jeg kun gjøre opmærksom paa den frappante Gemeenhed og den oprørende Raahed mod tvende berømte Navne, de følgende Linier indeholde. Ordene tale for sig selv, og jeg skal vogte mig for nærmere at berøre dem.

Strophe 8. – »Hvad Kunst at øse af en mudret Kilde i Spandviis sumpigt og fordærvet Vand?« –

Ogsaa disse Linier skal jeg lade uberørte; det koster allerede Overvindelse nok at afskrive dem.

– »Apollo, han, som Vid og Vanvid veier,

dig gjøre til Parnassets Skorsteensfeier!« –

Denne er den fjerde Compliment, min Modstander giver mig; thi at rense Parnassets Ildsteder fra skadeligt Smuds, og give Ilden der et friere og renere Løb, er vel kun, naar man slipper Metaphoren, at beklæde en duelig Recensents Embede.

Strophe 9. – »Det Gjengjeld var, – Du har ei Grund at klage,

fordi jeg ingen Skaansel haver kjendt.« –

Hvorledes Gjengjeldet er beskaffent, har jeg noksom viist i det Foregaaende. Skaansel har jeg aldrig forlangt. Din Skaansel og din Strænghed ere et Par Latterligheder, der lade Enhver uanfægtet; thi

en Lære glemte Du, og det var Skam:

Du rammer ingen Mand med Glosebram;

og hvor Du mener, at ret Du haaner ham,

der er det netop, at meest Du skaaner ham.

Videre siger Forfatteren:

– »Din Ven Du blot for Verdens Øie stilled;

jeg viser kun dig selv dit sande Billed!« –

Ved mine Linier har jeg noksom viist, at jeg ingenlunde kan være en Ven af Digteren Wergeland. Mennesket Wergeland har jeg ikke med en Stavelse omtalt. Om jeg ogsaa kjendte Henr. W.s Person nok til at kunne kalde mig hans Ven, vilde jeg ikke et Øieblik – og mindst da – betænke mig paa, privat og offentlig, paa enhver tilladelig Maade, at tilkjendegive ham min upartiske Misnøie med hans literaire Stræben: Amicus Socrates, amicus Plato, magis amica veritas, og man maa være meget indskrænket for at kunne dadle en saadan Fremgangsmaade. Har jeg iøvrigt fremstillet Wergeland blottet ɔ: i hans sande Skikkelse, saa har jeg jo havt Ret, og hvad vil saa Herr Forfatteren sige med sit hele Indlæg?

Med Slutningen af Digtet har jeg saa godt som Intet at bestille; dels fordi den – nogle Urimeligheder fraregnede, f. Ex. at man ikke skulde være berettiget til at erklære Dagens Lys slukket, naar man med et Par sunde Øine kan iagttage den hele Solformørkelse, – kun indeholder nogle Almeensteder, der passe paa enhver Digter; dels fordi jeg paa ingen Maade kan udfinde deres specielle Anvendelse paa mine Yttringer om Henr. Wergelands Digterliv. Jeg haaber, at W. engang vil træde ud af den dybe Vildelse, hvori han nu befinder sig, og Ingen ønsker det mere end jeg; thi jeg troer, at han da vil kunne gjøre vor Literatur Ære. Men nu er han en vandrende Ridder af den bedrøvelige Skikkelse. Nu finder han Mange, der skoggerlee over hans Kamp mod Veirmøllerne, men Faa, der, som jeg, tilraabe ham et alvorligt og ærligtmeent Varsko!

Og Du, som fulgte Helten i Ledingsfærd,

og svang fra Æselsryggen dit rustne Sværd,

Du fyldte ud Figuren, der stod in blanco;

thi Du blev Riddersmanden en trofast Sancho!

(Den 26de Aug. 1830.)

THEATRET.

»Uvid gjør Dommen vrang og yderlig dumdristig,

er blind med aabent Sjun og er mod Sandhed tvistig.

Povel Juel.

Skjønt dybt jeg ærer Norskhedens Forfægtere,

forsaavidt de i Piben, Klemten, Raaben,

i en Slags medfødt Kjerlighed til Vaaben,

langt overgaae de fleste andre Vægtere,

og skjønt de vistnok ofte lade see

en mægtig Varme for en smuk Idee,

jeg mener dog, man vanskelig kan nægte,

at Corpset altfor vidt det driver,

naar de i Luften hugge løs og fægte

af overvættes Embedsiver,

samt at den yderlige Antidanskhed,

der vrager Slettens Frugt og gjør sig til,

skjønt selv man kun Potetes har og Sild,

er en elendig don-ranudisk Spanskhed.

Al Kunst maa læres, – da først er den fri;

thi Frihed vindes kun i Tvangens Skole:

Infanteristen paa en utæmt Fole

er udsat for hver Smaadrengs Drillerie.

Men naar man tappert i Avisen prater

om norsk dramatisk Kunst og Nationaltheater,

man glemmer, at den hele norske Kunst

er kun en Bjældeklang, en luftig Dunst,

saalænge der – Gud naade os! – i Staten

ei findes Spor af Anstalt, Institut,

hvori man danne kan en duelig Rekrut

til Nytte for dramatiske Etaten.

Nu har dog Dansken vant sit Øie til

en classisk Scenes mesterlige Spil,

og hvis han har et Glimt kun af Genie,

formaaer han dog at give en Copie,

der ei er halvt saa ækel og fatal,

som – ak! – en vaterlandsk Original.

Og nu vor sceniske Literatur,

hvad gi’r den for et skjønt Repertoire! –

En ravnekrogisk pralende Fanfare,

hvor Musen spiller Hakkebræt og Lur:

Komødier, hvor Charakterens Tegnelse

er laant af en og anden Abeslægt,

Tragødier, hvis tragiske Effect

er Smagens ynkelige Ligbegegnelse;

og endelig – de sifulinske Bunker!

de skjønne Farcer, der med Vold og Magt

vil sætte sig hos Publikum i Agt

som Poesiens frækkeste Halunker. –

Der har man noget nær den hele Skat

af Urter fra den norske Scenes Have;

hvor bandsat kraftig mod det »danske Pjat«! –

En deilig Samling for en Strudsemave.

Hvor gjerne saae jeg ei, at Norges Jord

frembragte ædel Frugt og fagre Blommer;

men vel jeg veed, at et Commandoord

ei tvinger Vaaren frem til moden Sommer.

Og hvor man ene higer efter Brød,

hvor Politiken fylder Alles Ho’der,

der maa nødvendig Musen lide Nød;

thi hun var aldrig tjent med daarligt Foder.

– Men I, hvis Tanke henrykt svæver i

et norsk dramatisk Vadmelsvæverie,

troer I, at Kunsten klædes vil i Klude

til Huusbrug, til at holde Kulden ude?

Og vil I, at vor Nationalitet,

mens rask den skrider frem mod bedre Tider,

skal plette sine ypperlige Sider

med Smagsfordærv og Bæstialitet?

Hvad Kunsten bringer os fra fremmed Strand,

bør Norges Sønner vide klogt at nytte,

og varligen det ædle Frøe beskytte,

til smukt det spirer i vort Klippeland.

(13. Januar 1832.)