Reidar Jensen

Mannen som kunne se hele verden

og andre fantastiske fortellinger

Gyldendal

STEMMEN FRA SKOGENE

De sa at han løp gjennom skogene og engene, sommer som vinter. De så aldri sporene hans, men de hørte stemmen hans, fjern og trolsk, og når de så den løpende skikkelsen hans, ble de kalde og grep seg til hjertet, mens hendene deres skalv og dirret. Tvers gjennom de varme klærne kunne de merke hvordan kulden grep dem når de så ham: En kald, isnende frost tok fatt i dem og gjorde dem korte i pusten og svake i knærne, og de mumlet navnet på makter de tidligere hadde nektet å tro på og kom aldri mer tilbake til stedet der de hadde møtt ham.

De møtte ham i mange skikkelser, og sangen hans var snart ertende, snart sorgfull, snart halvt truende. På stille sommerkvelder hørte de lyden fra fløyten hans, og om høsten sprang han som en vind gjennom skogene, under det gule og røde løvet.

Senere møtte de ham på de frosne stiene og på de islagte vannene, og de som så ham gikk hjem, kalde i sjelen, uten noen gang å fortelle at de hadde møtt ham, og at de i et par sekunder, lange som frosne evigheter, hadde sett den store, tunge skikkelsen hans som var dekket av hår fra fot til isse, men som likevel beveget seg så lett som et rådyr gjennom skogene og krattene. Og de som så ansiktet hans, glemte det ikke så lenge de levde: Trekkene hans og de mørke, stirrende øynene brant seg inn i sinnene deres og noen av dem gikk senere ut i skogen og mørket for å finne ham igjen, bare for selv å bli borte.

De så ham i skogene, i elvene og i sjøene, og mange mente at de hadde sett ansiktet hans meislet inn i fjellene: Et grått, forvridd ansikt i granitt, et ansikt som kunne tilhøre et barn, men som likevel hadde intelligens og slu beregning bak blind, ubønnhørlig kraft. De hørte ham i steinrasene og i tordenskrallene, og de så ham svømme i elvene og innsjøene, mens de hørte stemmen hans i det fjerne: Ingen kunne fortelle med sikkerhet hvordan kroppen hans så ut, men i fossene var sangen hans vill, rivende og hissende, og små barn reiste seg på stabbende ben for å gå ned til ham og bli ett med ham.

Om våren lød fløytetonene hans over markene og engene, og han løp gjennom skogene som en stormvind. De sa at trærne selv ranket seg, som om de lyttet etter pusten hans når han løp forbi, og han sprang gjennom sommeren og gjennom de høstgule løvskogene før han forsvant, i et elveos, og først dukket opp igjen uker senere, langt borte.

I stjerneklare høstnetter løp han langs den store motorveien, og de som så ham, ble selv kalde som is, før han igjen ble borte i mørket og skyggene. Han løp langs jernbaneskinnene, der de store sprøytevognene hadde drept gresset og krattet, og flere ganger trodde lokomotivførere at de hadde kjørt over den høye, mørke skikkelsen som løp langs linjen. De bremset i et regn av gnister, og med tørre struper og skjelvende knær steg de ned av lokomotivene og lette etter det de fryktet å finne: en stor, håret skikkelse, mast til blodige og ugjenkjennelige rester av flere hundre tonn tungt, hurtiggående, strømlinjeformet stål. Men de fant ingen ting, og til sist ble han en legende: Ingen stoppet lenger når de så skikkelsen hans på jernbanelinjen, og togene kjørte forbi ham med syngende hjul, på vei videre innover i natten. Ingen visste om han så dem eller om han bare fulgte de veiene han alltid hadde fulgt, i tusener av år, før togene, før veiene, før hjulene og steinøksene.

Ingen visste hvor han kom fra, hvem han var, hva han var. De så ham bare i noen få, korte sekunder når han viste seg: Han løp og ble borte igjen, og han kom aldri ned til byen, den nye byen som nå strakte de grå betongarmene sine inn mot det som tidligere hadde vært skoger, sletter og vann. De røde neonlysene fra de nye tettbebyggelsene og det skarpe, gule gatelyset kastet strålene sine inn over en stadig tettere, evig syngende og snerrende strøm av biler ute på den nye, brede motorveien, og de spinkle fløytetonene hans ble overdøvet: De som satt inne i bilene spilte huggende rockrytmer på kasettspillere og ønsket ikke å tenke på det som kanskje var utenfor, inne i den tette, mørke, fjerne skogen. Men utenfor byen, blant vindfallene, i bakkene utenfor de nye hogstfeltene, kunne de stadig møte ham: Når han i brøkdelen av et sekund snudde seg mot dem og så på dem, ble sterke menn svake i armene, og bildet av ham brant seg inn på netthinnene deres.

De kunne også se ham langs motorveien, utenfor bebyggelsen, sent på natten eller tidlig på morgenen, mens veien spiste seg gjennom skogen i rette skjæringer, over myrer og gjennom fjell. Plutselig, mens bilene gnisset seg fram over den regnvåte asfalten, fanget strålene fra lyskasterne deres inn den løpende, våte skikkelsen, og de bremset og stirret en annen vei. Han løp videre, og de så ham aldri mer.

De møtte ham også på de gyngende skogsstiene og i liene opp mot fjellviddene og de grå urene, når de kom med geværene sine og var borte fra byen, mens de i kortpustet iver hevet utrente armer for å sikte på løpende, spenstige dyrekropper. Plutselig var han der: Som en vind kunne han krysse lysningen foran dem eller løpe forbi dem på stiene, bakfra. Ofte møtte de ham om morgenen, mens duggen ennå lå blank i gresset, og de trakk pusten hikstende og lot geværet synke. De visste med ett at de var inntrengere, at de kom fra et annet univers, og at han hadde vært rundt dem hele tiden: I haugene, i myrene, i trærne og steinene rundt de gamle husene der de hadde overnattet kvelden i forveien. De så på gresset der han hadde løpt, og de gikk hjem og fortalte aldri senere til andre hva de hadde sett.

Om vinteren, mens isnålene pisket de hvite, åpne flatene i skogene og de store, hvite viddene oppe i fjellene, kunne de se ham på nytt. Like lett som han hadde løpt over de myke, sommerlig grønne skogsstiene løp han nå gjennom de brølende, hissige snøstormene og de tette, tunge snøfallene, og de så aldri et eneste fotspor på stedene der han hadde gått. Og når de fant spor, var de alltid ulike: Ikke ett av dem lignet hverandre, og heller aldri fant de noe annet som kunne spores tilbake til ham, selv om jegere av og til hevdet at de hadde fanget ham, at de hadde sett pannehåret hans, at de hadde sett foten hans ligge preparert på et museum. Han sprang hvileløst over breene og langs de blå og grønne sprekkene, og de gikk tilbake til de opplyste, glitrende hotellene og de nye skitrekkene og glemte ham: Han var et sagn, en myte, og år for år ble stemmen hans mer og mer fjern og musikken fra skogen og fossene mer og mer spinkel. Og likevel hendte det at enkelte snakket om ham: Tilmed noen av dem som selv hadde møtt ham, åpnet munnen og sa at han levde, at han bare var litt mer tilbaketrukket, men at han fortsatt løp gjennom skogene og fjellene.

De snakket om føttene hans og om håret hans, om stemmen hans, om fløyten hans. Og de snakket om øynene hans, som mange mente var fjerne, brune og melankolske, som om han sørget, eller som om han lette etter noe. Når han møtte noen, var det som om han så tvers gjennom dem, som om han ikke hadde evnen til å se dem i det hele tatt: Likevel ble de stive.

Det var som om trærne selv bøyde seg til side for å slippe ham fram når han kom løpende, og sommeren etter grodde gresset alltid høyere enn noen gang tidligere, med en intens, irrgrønn farge der han hadde løpt forbi. Og han fortsatte å løpe, langsommere nå, gjennom nye skoger, langs nye motorveier, langs andre jernbanelinjer, gjennom kraftgater og langs demninger. Og skogen trakk seg tilbake, mens byen strekte nye fangarmer ut over slettene og det som en gang hadde vært skog. Sjeldnere og sjeldnere løp han langs veien, der de høye boligblokkene nå strakte seg mot stjernehimmelen, høyt over det mørke skogbrynet, og til sist var musikken og sangen fra skogen bare en fjern, spinkel tone: Noe som kunne høres langt borte på stille vår- og høstdager.

En høst løp han for siste gang gjennom parken i byen, en natt da vinden sang i trærne. De så ham ikke mer, og de savnet ham ikke. De trodde ikke lenger på ham, og mange av dem som senere møtte ham ute i skogen, blant åsene, kollene og trærne, knep øynene igjen eller så bort.

De sa at han brukte å løpe gjennom skogene og engene, sommer som vinter, og de så aldri sporene etter ham. De så bare den løpende skikkelsen, og det ble lenger og lenger mellom hver gang.

Til sist ble også sangen og fløytemusikken borte.

TYRANNENS ØYNE

Jeg liker å gå i kunstmuseene.

Jeg liker å gå i de svale salene, der stemmene gir gjenlyd. Jeg liker å gå langs veggene og se portrettene, gruppebildene, slagmaleriene, de idealiserte landskapsbildene med temmet natur i brunt og gult. Jeg liker å se på ansiktene og på klesdraktene, og når jeg lukker øynene, er det ofte som om de blir levende igjen: Hovmodige hærførere og baroner skrider på nytt gjennom ballsalene, damer med høye frisyrer danser sirlig menuett, og Europas lidende masser kommer fram, nok en gang, for å tjene de store. På veggene fortsetter slagene ved Pavia, Lützen, Wagram, Austerlitz og Solferino, mens paukene og skjebnesymfoniene tordner i tilhørernes ører, for å lovprise makten og de mektige: Fortiden lever.

Slik har jeg det også med musikk. Spill Ravels «La Valse», og jeg ser elegante kvinner, og menn med strålende uniformer, mens jeg selv står ute på en regnvåt gate, i tåke: Snart er dobbeltmonarkiets dager over, for evig tid, og nye menn skal dirigere takten og selv komme på veggene i museene, som portretter. Og der skal de henge, de som en gang var mektige: Nå er de døde og borte, og de skal aldri mer danse menuett eller wienervals og kommandere de fattiges sønner mot fiendens brølende kanoner. Nå er de borte, og de skal aldri mer røre seg, aldri mer ha makt over noen. De har ikke lenger noe de skulle ha sagt.

De fleste av dem, ihvertfall.

Til å begynne med la jeg egentlig ikke merke til portrettet av ham. Portrettet hørte ikke med blant museets mest berømte, livaktigheten og den frapperende teknikken til tross, og den første gangen jeg så det, var jeg nærmest litt skuffet.

Portrettet viste et kjøttfullt, rødsprengt renessanseansikt som skilte seg lite fra de andre tykke, koleriske ansiktene som stirret ut i salen, over kniplingskraver og røde ordensbånd. Uttrykket var nærmest hovmodig, i slekt med etterkommerne hans, de som nå smilte med smale, forfinede ansikter, tynt og hånlig, under hvite pudderparykker. Men Fyrstens ansikt var likevel ikke som de andres.

Det som fascinerte meg mest, var øynene hans. Han hadde klare, skarpe, stikkende øyne: Levende, intelligente øyne som på en måte ikke hørte hjemme i det tunge, nærmest litt slappe ansiktet. Øynene hans stirret kaldt, vitende og ironisk ut i luften, over et smil som heller ikke var så lett å karakterisere: I tillegg til å være som det var hånlig, var det også grådig, pågående, begjærlig, som om Fyrsten ønsket seg hele verden, samtidig som han var fullt klar over at han ikke kunne få den.

Den berømte maleren som hadde laget portrettet måtte ha vært skånsom mot Fyrsten da han malte det: På dette bildet var kinnene og haken hans ennå ikke blitt uformelige av fett, og kroppen hans var ennå ikke fullstendig ødelagt av de sykdommene som skulle gjøre ham så uberegnelig og fryktet senere. Her var han ennå spenstig og sterk, slik han hadde vært da han var ung, da han sprengte over slagmarkene, over soldatene som døde og forblødde under hovene på hesten hans, i mudderet. Men senere skulle kroppen hans ese opp og bli slapp og tung: Fyrsten, mannen på veggen, nektet seg aldri noe, og til sist spiste sykdommene den ødelagte, rystende kroppen hans opp, langsomt og ubønnhørlig, etter at utsvevelsene, orgiene, turneringene og krigstogene hadde tatt slutt.

Jeg var glad for at Fyrsten var død og borte da jeg endelig sto ansikt til ansikt med portrettet hans. Jeg var glad for at han aldri mer skulle sende ut menn med sverd, bøddeløkser og glødende jernstenger mot dem som var i hans makt, fordi han hersket over dem, og for at han aldri mer skulle intrigere, myrde, forgifte og spille andre ut mot hverandre, for at han selv langsomt, langsomt skulle utvide territoriet sitt og sikre det mot de andre intrigantene.

Jeg var glad for at jeg aldri noen gang skulle møte ham i levende live.

I tiden som fulgte gikk jeg ofte i det store museet, i stille ettermiddagstimer, når skoleklassene og turistene ikke lenger var der.

Jeg så på mesterverkene på veggen og visste at nesten alle sammen var malt for å forherliggjøre de mektige, akkurat som musikken de store komponistene laget, og jeg visste at virkeligheten slett ikke hadde vært som de skildret den på de store veggmaleriene: De glade bøndene hadde vært fillete, skitne, tannløse, stinkende, overtroiske og grusomme mot hverandre. Og de store slagene var slett ikke som de ble skildret på maleriene, med snorrette geledder som kjempet fryktløst på ærens mark, med ridderlighet og mannsmot. De var kaotiske, planløse myrderier, med vettskremte unggutter som hakket skjelvende løs på hverandre med dårlig slipte sverd og sabler, mens fordrukne, udugelige offiserer brølte og døde i sitt eget blod, på grunn av ordrer som de selv hadde gitt, uten at de noen gang forsto konsekvensene. Og i utkantene av slaget søkte lanseknektene ut de svakeste motstanderne og forsøkte å redde sitt eget skinn i det lengste, mens de som ble såret, gikk og døde langsomt i måneder og år, med sår som aldri ble leget.

De eneste som fant skjønnheten også på slagmarkene, det var mennene på museumsveggene.

I blå, sirlige våpenfrakker kjempet de for æren og fanene, på de samme elvebreddene og jordene der hestene skrek i dødsangst og døde med tarmene veltende ut på jorden, som ormer. Mens tunge, massive kanonkuler av grovt, hett metall knuste hodene på de uvitende bondesoldatene i de tykke, ulne almuekoftene, beveget mennene med parykkene og de velsittende våpenkjolene seg grasiøst og elegant gjennom slagtummelen, som om krigen var en menuett, som om kanontordenen var musikk fra et hoffkapell. Med kårdene hevet og med små smil om de tynne leppene fant de øyeblikkelig fram til scener som senere kunne foreviges på de store slagmaleriene. Innhyllet i blå skyer av drivende kruttrøyk førte de sine faner fram til seier, på ærens egen mark, og når de døde, døde de heltedøden, som de eneste: Blanke kårder og glatte kuler fra sirlige rytterpistoler laget små runde, blodløse hull i de tapre brystene deres, og de åndet ut på slagmarken, omkranset av kruttrøyken, mens fanene senket seg i sorg.

Slik ville de at det skulle være, og slik var de også avbildet på maleriene: Makten og æren var deres, og de ønsket å beholde den i all evighet.

I flere uker besøkte jeg museet nesten hver eneste ettermiddag.

Jeg gikk gjennom de stille salene, mens det var gul, regnvåt høst utenfor de store vinduene, og jeg betraktet maleriene med stadig større interesse. Lanseknekter red gjennom 30-årskrigens flammende Europa, mens jeg åndeløst fulgte med, og fanfarene smatret, mens fanene smalt i vinden. Ansiktene på veggen stirret ned på meg, fjernt, gjennom århundrene, og jeg stirret tilbake, vitebegjærlig, undrende, mens lydene fra byen utenfor døde og ble borte.

Jeg husker ikke når jeg første gang fikk en følelse av at det var noen andre til stede, noen som stirret på meg, men jeg er overbevist om at følelsen var ekte: Jeg kan merke det når noen borer øynene sine inn i ryggen min. Jeg avviste imidlertid tanken: Jeg var den eneste tilstedeværende i hele den store salen, og de eneste stirrende øynene jeg kunne se noe sted, tilhørte Fyrsten: Mannen på veggen. Og han hadde vært død i århundrer.

Og likevel fikk jeg oftere og oftere, i dagene som fulgte, en følelse av at maleriet levde, at de stikkende øynene på portrettet fulgte meg rundt i rommet, intenst og levende.

Når jeg så direkte på maleriet, var det ikke noe usedvanlig å oppdage ved det. Fyrsten stirret alltid like tungt, like ubevegelig ut mot salen. Men så fort jeg begynte å bevege meg, fikk jeg denne ubehagelige, krypende følelsen av at øynene hans beveget seg, at de kunne se meg, at de lurte på meg, at han kanskje satt inne i den tunge gullrammen sin og lekte med meg.

Denne uforklarlige følelsen av uro forlot meg ofte ikke før flere timer senere.

Jeg visste at det slett ikke var uvanlig at visse malerier kan gi tilskueren en illusjon av at øynene til personene inne i rammen lever, at de beveger seg etter som tilskueren flytter seg rundt i værelset. Og det må i sannhet sies at portrettet av Fyrsten var usedvanlig livaktig. Den verdensberømte maleren som hadde laget portrettet, hadde virkelig klart å framstille Fyrsten slik han en gang i tiden virkelig må ha vært: Pompøs, men intelligent, slu og beregnende, opptatt av nytelser, en fange av sitt eget bunnløse begjær, men likevel kald, grusom, en maktpolitiker til fingerspissene, en mann som myrdet sine motstandere i det stille, når han kunne, med dolker, giftkapsler og silkesnorer, men en mann som også kunne lede store arméer i galopp over slagmarkene, mot fiendens blinkende lansespisser.

Slik var Fyrsten, og jeg kunne ikke for at jeg etterhvert begynte å betrakte portrettet hans med stadig større interesse. Jeg hadde lest om ham i historiebøkene: I et blodig, kaotisk og grusomt århundre hadde han vært en mann som hadde klart å forskrekke selv sin egen tid. Og samtidig hadde han vært kunstnernes, filosofenes og de lærdes venn. Mens heksebålene flammet andre steder i Europa, hadde Fyrsten i det stille fornektet både Gud og djevel, mens han intrigerte mot paven selv for å få ham vekk fra den hellige stol: Fyrsten priste seg av sin lærdom, sin kultur, sine teologiske kunnskaper, sin innsikt, og samtiden beundret ham, fryktet ham og hatet ham.

Etterhvert ble øynene hans en ren besettelse for meg: Disse lyseblå, blasse, harde, men likevel underlig levende øynene levde sitt eget liv, uavhengig av det litt uformelige, usympatiske ansiktet de befant seg i, og de begynte tilmed å plage meg i søvne: Innhyllet i fløyel og hermelin gled Fyrsten i drømmene mine ut av maleriet og ut på gulvet, mot meg, før jeg endelig våknet igjen, våt av svette.

Med forbløffelse la jeg nå også merke til at uttrykket hans skiftet med lysbrytingen og med klokken. Tilmed dette hadde en genial maler fra et fremmed århundre klart å få til!

Av og til, når det var overskyet, ble ansiktet hans mørkt, innelukket og truende, som om han forsto at det var andre i værelset. Og få minutter senere, når solen kom fram igjen, var det som om han hang der og smilte, vitende og hånlig – som om han igjen var blitt klar over hvem han var: Fyrsten, mannen alle måtte adlyde. Og selv de som nektet å adlyde i første omgang, ville senere bøye seg, enten fordi de ble truet, eller fordi de var til salgs. Alle var til salgs: Alt har sin pris. Og Fyrsten, mannen med rikdommene og makten, han kan kjøpe og true, kaste i fengsel, smigre, adle, henrette etter forgodtbefinnelse: Makten er hans alene.

Stundom fikk jeg en nærmest til visshet grensende mistanke om at han hang på veggen og planla hvordan han skulle kjøpe meg eller kompromittere meg, slik at han kunne utnytte meg i spillet sitt: Det århundregamle maktspillet som han var gått så opp i at han ikke en gang i døden klarte å komme ut av det, men måtte fortsette, fortsette og fortsette, helt til kroppen hans var blitt støv, til portrettet av ham var blitt en blek, uformelig skygge. Slik følte jeg det, og jeg begynte å unngå ham.

Jeg var lettet da jeg gikk ut av museet for siste gang.

Jeg leste om hendelsen i avisene.

Skribentene beskrev den som opprørende, som et hærverk for hærverkets egen skyld, i et anfall av galskap. Bildene viste en blek ung mann mellom to store, uniformerte politifolk, og allerede før jeg leste artikkelen, visste jeg hva han hadde gjort: Han hadde ødelagt bildet av Fyrsten.

Avisen skildret utførlig hvordan den unge mannen var blitt grepet innenfor avsperringen, mens alarmsirenene skingret, slik at det måtte fire mann til for å hindre ham i å ødelegge maleriet fullstendig: Med en kniv stakk han løs på maleriet, som om han forsøkte å skjære det i strimler, særlig var det partiet rundt øynene som var blitt ødelagt.

Artikkelforfatteren slo fast at det ville ta måneder, kanskje år, før maleriet var blitt restaurert, og likevel ville det kanskje aldri bli som før: Mannen bak hærverket hadde så å si stukket øynene ut på Fyrsten, og hele partiet måtte males på nytt igjen, på grunnlag av fotografier, het det i artikkelen.

Overfor politiet og museumsledelsen hadde mannen ikke vært i stand til å gi noen forklaring: Han hadde bare mumlet at Fyrsten hadde vært ond, ond, og at han endelig hadde fått sin rettferdige straff. Deretter hadde de gitt ham en beroligende sprøyte og lagt ham inn på sykehuset, under politibevoktning.

Det er mulig han slipper straff, av medisinske årsaker. Forsvareren hans mener å ha meget gode kort på hånden. Og jeg vet også at han må ha vært gal, men likevel morer det meg litt: Det må ergre Fyrsten ubeskrivelig at attentatmannen hans nå slipper straff, etter at han kanskje i uker og måneder har forsøkt å dominere ham, herske over ham, slik han gjorde med meg – slik han alltid har gjort, med alle.

Fyrsten er borte. De vil aldri klare å få øynene hans til å bli som de en gang var, men ennå hender det at jeg tenker på ham og ser det arrogante ansiktet hans foran meg på ny: Når de spiller madrigaler og luttkomposisjoner, ser jeg ham slik han må ha vært, på samme måte som jeg fornemmer brølet fra massene når de jublet mot bødlene og giljotinene under den store revolusjonen hver gang jeg lytter til de lyse, lette strykerkomposisjonene fra rokokkotiden, musikk som de henrettede selv pleide å lytte til. Fyrsten er borte, men jeg vet at han lever: gjennom andre.

Han er, han var, han blir. Han vil alltid være her.