Ingar Knudtsen Jr.

Dimensjon S

Gyldendal

RØD SOL

I

Med en spjærende lyd ble romskipet «Avanti» revet ut av den nullte dimensjon og tilbake til vanlig tid og rom. Miranda Silva Ossoro ble kastet hjelpeløst omkring inne i kabinen, magen vrengte seg i henne og hun spydde som en gris. Skipets gyroautomatikk stabiliserte skipet såpass at hun kom seg bort til pilotsetet.

Et øyeblikk senere summet det i interkom’en og Reid Junge kom til syne på skjermen. Det skjeggete ansiktet var likblekt og han hadde et kutt over venstre øye som blødde stygt.

– Alt maskineri er dødt her nede, hveste han anstrengt. Både dimensjonsvrideren og antimateriebrenneren er satt ut av funksjon. Bare reaktoren for det elektriske aggregatet synes å være OK. Hvordan er det oppe hos deg?

– Jeg har ikke rukket å undersøke noe særlig ennå. Miranda tok et raskt blikk bortover instrumentene. Alt jeg kan si er at vi er blitt slynget tilbake til det normale einsteinske univers igjen. I øyekroken så hun Linda Lee komme opp leideren fra midtgangen. – Du får komme opp hit så vi får se litt på skaden din, tilføyde hun, fremdeles henvendt til Reid.

– Hva er det egentlig som foregår? Ikke før er en gått av vakt et øyeblikk, så bryter plutselig helvete løs. Lindas ansikt så mer irritert enn bekymret ut. Hun hadde øyensynlig ikke lidd noen skade. Miranda satte henne fort inn i situasjonen så langt hun kjente den. Linda kastet ikke bort mer tid, men gikk straks igang med å prøve å finne skipets posisjon. Imens forbandt Miranda såret til Reid Junge. Heldigvis var det ikke noe alvorlig.

Linda lot telekameraene sveipe rundt. En rød stjerne kom til syne på skjermen, ganske nær. Hun fortsatte å dreie kameraene i alle retninger mens hun noterte og rådførte seg med datamaskinen. Reid og Miranda gikk i mellomtiden igang med å undersøke skipet og instrumentene, fra for til akter.

II

«Avanti» var på vei fra Callisto til Lowells planet, Alpha Leonis, i oppdrag for EBK, Eksperimentell Biologisk Kolonisering. Ombord lå protolivsformer som «Avanti»s databiolog under anvisning fra Miranda Ossoro og Linda Lee, som begge var spesialutdannet for formålet, skulle bruke til å skape en intelligent menneskelig livsform som ville kunne leve under de ekstreme trykk- og varmeforholdene på Lowells planet.

Etter knapt 49 minutters ferd, subjektiv tid, ble skipet plutselig og uten varsel kastet tilbake til vanlig tid og rom.

III

Reids rapport fra akterskipet var negativ.

– Drivsystemene synes å være utenfor enhver mulighet for reparasjon. Hva som kan ha skjedd er rett og slett en gåte jeg ikke kan gi noe svar på. En provisorisk reparasjon av antimateriebrenneren kan være mulig, men er forbundet med en viss fare, slik behandling av antimaterie alltid er. Ellers later alt til å være i orden, ingen feil annet enn på det som direkte angår drivsystemet.

– Alt forut er i orden, rapporterte Miranda. Datamaskinene fungerer, protolivsformene er OK. Alt elektrisk utstyr virker. Og hvordan er det med deg, Linda, har du funnet ut noe av betydning?

Linda Lee hadde et oppgitt uttrykk i ansiktet idet hun strøk de røde krøllene bort fra øynene.

– Det ser i alle fall ut som vi er kommet ganske kraftig på avveier. Skipet kretser nå rundt en rød dvergstjerne, men spektralanalysen og temperaturen stemmer ikke helt med noen kjent stjerne. Det er forresten ikke så merkelig heller når en tenker på at de røde dvergene er de dårligst kartlagte av alle stjerner. De er uheldigvis både tallrike og lyssvake. Spektret kan minne litt om Krüger 60A, men den er det nå ikke, for da skulle vi også hatt Krüger 60B og C i nærheten. Regulus kan jeg ikke finne, men jeg har peilet inn S Doradus, Beta Orionis og Canopus. «Avanti»s kurs igjennom den nullte dimensjon har tydeligvis vært en helt annen enn beregnet, og vi er langt utenfor den lokale stjernehopen.

Reid kunne se at Linda måtte kjempe for å beholde roen. Hun manglet ikke mot, men dette uventede som hadde skjedd hadde brakt dem alle tre ut av balanse.

– Har den røde dvergstjernen noe planetsystem? spurte han.

Linda ristet på hodet.

– Nei, ingen planeter.

– Og ingen andre stjerner relativt nært?

Påny ristet Linda benektende på hodet.

– Den nærmeste er en hvit hovedseriestjerne, men den er over tre og et halvt lysår borte.

– Da er vi fortapt, sa Miranda. Det skarpskårne solbrune ansiktet med de svarte kvikke øynene så fra Linda bort på Reid. Ja, for dimensjonsvrideren er det vel lite å gjøre med?

– Ingen ting. Antimateriebrenneren kan som sagt kanskje repareres, men kan selv da neppe gi en effekt som gir skipet en større hastighet enn 40–50 km i sekundet. Han trakk på skuldrene med en oppgitt bevegelse.

De tidde et øyeblikk alle tre. For få timer siden hadde de dradd ut fra solsystemet uten tanke på at noe kunne gå galt. Nå var de med ett håpløst dømt til en langsom død, enten de valgte å fortsette med å kretse omkring den røde dvergsolen eller ikke. De prøvde å late som om de tok det hele med stor ro, men hver for seg grublet de over mulige løsninger på problemet, uten å komme noen vei.

Det var over tretti timer senere at Linda, etter å ha sittet helt stille foran teleskjermen en lang stund, brøt den muren av taushet som etterhvert hadde bygget seg opp mellom dem.

– Vi kan jo alltids lande på den røde dvergsolen, sa hun. De to andre snudde seg mot henne. Reid slapp en gaffel i dørken med et smell og så forvirret ut.

– Er du blitt gal, sa Miranda. Det er umulig, det har aldri vært gjort, og dessuten, ingen kan vel leve på en sol? Vi ville brenne opp lenge før vi fikk skipet ned i kromosfæren.

– Ja, en slik landing vil ikke bety annet for oss enn en hurtig død, tilføyde Reid. Det vi trenger er en planet med en atmosfære vi kan puste i, og hvor det finnes livsformer av vår egen type.

Linda trakk på skuldrene.

– Ønske kan en jo alltids gjøre. Men det faktiske alternativet til mitt forslag er å kretse passivt omkring her ute i all evighet. Går vi ned, kan vi i det minste utføre et interessant vitenskapelig eksperiment. Vi kan ikke leve i kromosfæren på den røde stjernen, men hva med våre venner der nede? Linda gjorde en hentydning med en tommelfinger i retning av laboratoriet.

– Jeg begynner å bli enig med Miranda. Du må ha blitt sprø, utbrøt Reid. De livsformene er konstruert med tanke på forholdene på Lowells planet, som selv om den er nokså ekstrem hva angår trykk og temperatur ikke på noe vis kan sammenlignes med overflaten på en sol. Alt stoff vil gå over i flytende tilstand … Reid tegnet usynlige streker foran Lindas ansikt med hendene mens han så bort på Miranda som for å få støtte. Miranda hadde imidlertid fått et interessert utrykk i ansiktet, og vinket avvergende mot Reid.

– Hysj. Jeg tror Linda har mer på hjertet enn dette.

– Jeg har det ja. Linda reiste seg og gikk bort til televisjonen. Hun pekte på stjernen som nå fylte hele skjermen. Vår sol, som er en gul dvergstjerne, har en temperatur på ca. 6000 grader celcius på overflaten, og en enda høyere temperatur i koronaen omkring. På denne røde dvergen er overflatetemperaturen såvidt over to tusen grader, og den har ingen het korona å snakke om, spesielt ikke over polområdene.

Reid åpnet munnen i protest, men Miranda vinket ham av påny.

– Som dere ser, fortsatte Linda, og pekte mot teleskjermen, er ikke stjernen jevnt rød over det hele. Vi finner områder, kraftigere markert på denne stjernen enn det vi kjenner fra vår egen sol, med mørke solflekkområder, gulhvite fakler og såkalt granulasjon. For vårt formål er det solflekkene som har mest interesse. En solflekk består av en umbra, eller en sentral mørk del, og en penumbra, en lysere ytre del. Inne i umbraen på de mest fremtredende solflekkene på denne stjernen er temperaturen nede i omtrent halvparten av temperaturen på selve fotosfæren. Altså omtrent 1300 grader. Og en slik hete kan jo dette skipet utmerket tåle.

Linda så triumferende på de to andre. Reid ville imidlertid ikke la seg avfeie så lett.

– Du har kanskje rett i at skipet kan gå ned på overflaten via en solflekk. Men en solflekk er ikke noe permanent fenomen. Selv om vi skulle greie å få protolivsformene til å tåle 1300 grader, sender vi dem allikevel ut til den visse tilintetgjørelse fordi solflekken hvor en slik temperatur finnes, i beste fall vil forsvinne innen tretti til førti dager. Hva mener du forresten de skal leve av der nede? Uten næring vil de dø i løpet av kort tid uansett.

– Ta det nå litt med ro, Reid, sa Miranda. I grunnen snakker du nå om ting du ikke har greie på, og du har et altfor gammeldags og pessimistisk syn på hva begrepet «liv» innebærer. Jeg for min del begynner å tro at dette ikke er så håpløst allikevel. Vanlig liv, slik vitenskapen tidligere forestilte seg det, måtte være basert på kullatomer, alternativt kiselatomer. Vår forståelse av hva liv egentlig er har øket kraftig bare i løpet av de siste ti-femten årene. Liv behøver ikke absolutt være bundet til å eksistere i et fast stoff. Jeg skulle tro det vi trenger i dette tilfellet faktisk er et slags kraftfelt.

Hun smilte skjevt og fortsatte: – Jeg antar at en modifisert utgave av en protolivsform som skal kunne leve på denne solen ikke ville ha så få likheter med en atomreaktor. Og i så fall vil den kunne «spise» direkte av solens egen energi … Men la oss for all del ikke kaste bort tiden på mer eller mindre løst funderte hypoteser – la oss legge fram problemet for datamaskinen.

IV

De matet databiologen med alle nødvendige opplysninger: Spektralklasse dM4, diameter 0,2 soldiametre, masse 0,3 solmasse, tetthet 10 ganger solens … I over to timer kjørte de på med data om korona, kromosfære og fotosfære, data om protuberanser, granulasjon, fakler og «flares».

Datamaskinen begynte å bearbeide stoffet, og kort tid etter lyste en grønn varsellampe. På teleskjermen flimret bokstaver og tall fram:

Prosjekt mulig.

Sjanse for vellykket utfall

ifølge innkomne data 89,6 %.

Siste fase av undersøkelsene

må skje på selve overflaten.

Linda og Miranda så triumferende på hverandre. Reid så himmelfallen ut.

– Det ville jeg aldri trodd, utbrøt han.

De to biologene gikk igang med arbeidet. Tolv timer senere stupte de i seng, og sov fast, mens Reid, som hadde sovet, i mellomtiden reparerte antimateriebrenneren.

V

Skipet gled langsomt ned mot overflaten på den røde dvergstjernen. Den siste og avgjørende delen av jobben stod tilbake.

Miranda tok skipet inn i kromosfæren over det ene polområdet der koronaen sjenerte minst. Det farligste som nå kunne skje var at stjernen plutselig kunne sende ut en «flare», en voldsom energiutløsning fra de indre regionene der temperaturen nådde opp i minst syv-åtte millioner grader. Sjansene for at noe slikt skulle skje var imidlertidig ikke særlig store, til tross for at slike utbrudd forekommer oftere på røde stjerner enn på andre. I visse fall kan et «flare» øke en stjernes lysstyrke til det dobbelte eller mer for en kort periode.

Linda hadde funnet en solflekk hun mente var ideell, og Miranda tok skipet ned over det anviste området til de svevde bare noen få kilometer over overflaten. Der koplet hun inn autopiloten og lot den holde skipet i eksakt samme posisjon i forhold til solflekken. Skipets kjølesystem arbeidet på spreng for å holde temperaturen nede.

Miranda, Linda og Reid begynte på den siste delen av jobben. Det gjaldt nå å omforme protovesnene til virkelige intelligensvesener som kunne overleve på den røde dvergsolen.

Alle tre arbeidet anspent. Reid tørket stadig svette bort fra pannen, enda varmen slett ikke var plagsom inne i kabinen.

Uten å si noe tenkte de alle tre uvilkårlig på døden. Man kan vel gå i døden i et fandenivoldsk øyeblikk, man kan dø for en venn eller for en sak man tror på – men en pinefull død er aldri lett.

Fullstendig avskjermet fra den for dem drepende kalde atmosfæren i romskipet kunne de se protovesnene ligge der. Fremdeles slumret deres intelligens, fremdeles var de uferdige, personlighetsløse og ufødte.

– Jeg har tenkt på dette vi gjør nå under hele den siste hvileperioden, sa Reid. Jeg har ingen trang til å dø. Hvorfor kan ikke databiologen modifisere oss så vi kan leve der ute?

De to biologene så bort på Reid, og deretter på hverandre.

– Tro ikke at ikke også jeg har tenkt på det, sa Miranda. Det var fortvilelse i de store mørke øynene hennes. Men det er umulig, omformingen er for vanskelig. Avstanden mellom det vi er og det vi måtte bli for å overleve er så stor at vi ville dø under prosessen. Og om det så var en tusendels sjanse for at noe slikt skulle lykkes og vi var villige til å ta den sjansen, så måtte i alle fall et menneske overvåke det hele.

– Vi kunne trekke lodd … Reid bet seg i leppen.

– Nei det er for jævli – enten dør alle, eller så skal også alle ha en rimelig sjanse til å overleve, sa Linda bestemt.

Miranda så tankefullt bort på Linda.

– Det er jo alltids en mulighet til, sa hun nølende. Vi kunne prøve en personlighetsoverføring fra oss til protovesnene, de har jo ingen egentlig personlighet. Såvidt jeg husker kan hukommelse og personlighet utrykkes i elektromagnetiske bølger, og slike overføringer har visstnok vært gjort fra mennesker til roboter.

Lindas ansikt lyste opp.

– Det er riktig, utbrøt hun ivrig. Det var Lebedev-instituttet som i forrige århundre utførte slike eksperimenter. La oss rådføre oss med databiologen og se hva den har å si.

Linda gikk bort til datamaskinen. Kort etter at problemet var blitt matet inn, klikket svaret fram på skjermen:

Eksperiment som antydet mulig

med 31,3 % sjanse

for vellykket gjennomføring

uten menneskelig operatør

omtrent 67,0 % med.

Miranda ristet nedslått på hodet.

– Tretti prosent er en nokså liten margin å gå på. Vi må jo også tenke på at dersom vi prøver dette og det mislykkes, så er alt arbeidet med protovesnene bortkastet. Fra et vitenskapelig synspunkt ville det være meget synd. Jeg foreslår at vi fortsetter å arbeide med protovesnene som opprinnelig planlagt og glemmer dette desperate håpet.

En forstemmende taushet senket seg over dem idet de tok til med forberedelsene til de siste fasene av eksperimentet. Men så kunne ikke Reid tie lenger:

– Vi gjør det allikevel, sa han. Linda og Miranda snudde seg mot ham. Det glimtet i de blågrønne øynene til Linda. Reid kjente at han rødmet.

– Vi gjør det, gjentok han. Vi må ta sjansen. Jeg vil leve videre, samme hvordan og som hva.

Linda nikket, hun snakket lavt og fort:

– Enig med Reid. Vi må ta sjansen. Det kom et ørlite drag av trass over den røde munnen: Hvem vet? Kanskje vil det å leve videre i et slikt vesen kunne bli en stor opplevelse?

Miranda sukket.

– All right. Men jeg er redd. Hva for eksempel om det bare lykkes for en av oss? Jeg håper at jeg i så fall ikke blir denne ene.

VI

Beslutningen var tatt og loddet kastet. I 22 døgn arbeidet de som besatt, spiste lite og sov lite. Solflekkgruppen nærmet seg slutten på sin eksistens. Alle tre arbeidet med bar overkropp i den trykkende heten.

Endelig var alt klart. Tre beholdere var festet til hver sin tank, ledninger og elektronisk utstyr lå hulter til bulter over hele dørken. De siste minuttene brukte Miranda til en nitid programmering av databiologen.

«På gjensyn der ute, Hasta la Vista», smilte de. «Det går nok bra alt sammen, tvi-tvi.» De klemte hverandres hender. Ansiktsuttrykkene vekslet mellom angst og forventning. Den roligste av dem var Miranda. Hun gikk bort til sin beholder med et halvt ironisk smil. De to andre forsvant ned i hver sin. Beholderne slo igjen. Rekker av lamper blinket over kontrollpanelet på datamaskinen og prosessen startet i to av beholderne. På den tredje åpnet lokket seg påny. Miranda reiste seg, og med et fort og nesten unnskyldende blikk bort på de to andre beholderne gikk hun igjen bort til datamaskinens kontrollbord. Så begynte hun arbeidet med å overvåke den vanskelige overføringsprosessen. Time etter time stod hun der. Vaktsomt fulgte de brune øynene visere og kontrollamper. Fingrene vred over brytere og drog i spaker. Svetten rant nedover den solbrune kroppen hennes i store blanke dråper. Til sist var jobben gjort. Hun visste at hun flere ganger hadde reddet livet til både Linda og Reid. Snart ville de tidligere protovesnene, nå fullt ferdige mennesker – i sinn om ikke i skinn – overføres til kromosfæren utenfor. Hun følte at det lille bedrageriet hun hadde satt i scene overfor de to vennene hadde vært vel verd resultatet.

VII

Linda og Reid fløt i vide sirkler rundt skipet. Utenfra så det ut som en skrøpelig eggformet boble. Solflekken var nesten borte, men de merket bare heten på det at skipet var begynt å slå sprekker. Ennå ventet de på at Miranda skulle komme ut. De visste ikke hvor lenge de hadde ventet. Tiden var blitt så annerledes nå. De følte seg så frie i sine nye kropper – de kunne anta den form de ville, de kunne svømme omkring i kromosfæren, og lettere enn en fjær gå på rødglødende strømmer av smeltet metall. Men ennå kunne de ikke rive seg løs fra skipet. De ventet. De ventet på Miranda.

Skipet sprakk og begynte å smelte. De sendte triste tanker inn i hverandre og skulle til å forlate skipet da de plutselig «så» en boble liksom sprekke på skipssiden – og mot dem kom tumlende et vesen som dem selv.

Miranda! De sendte jublende tankevibrasjoner mot henne, og alle tre danset rundt i yr livsglede. «Avanti» ble en rykende ruin av smeltet metall og styrtet ned i fotosfæren, men de enset det ikke. Som om de aldri hadde gjort annet i hele sitt liv fløt de dovent avsted i en protuberansestrøm mens de drakk grådig av den røde solens uutømmelige energi.