Øystein Lønn

Prosesjonen

Noveller

Gyldendal

Nyttårsfest

Han trampet gjennom værelset med boken under armen og inn til seg selv. Vi hørte at han la seg på divanen og bladde i boken. Han lukket døren, og det ble stille et par timer.

Hallo småen, sa jeg. Døren stod på gløtt, og jeg stakk hodet innenfor. – Skal du ligge her i det fine været?

Jeg leser, sa han. En bunke blad lå i en haug på bordet ved sengen. Ved bladene lå to bøker. Han leste i en tredje. Han lå på divanen med benene trukket opp under seg og kikket på meg mellom knærne. Han hadde lært å lese for to år siden.

Hva er klokken? sa han. Han dyttet boken inn under bladbunken.

Fem på seks. Hvorfor det?

Kommer dagsnytt klokken halv syv?

Fem over.

Vil du rope på meg klokken halv syv?

Jeg nikket og lukket døren. Han hadde plassert alle putene bak ryggen, og i en halv time lå halvt satt han med øynene festet i veggen og ventet på dagsnytt.

Han kom inn klokken halv syv og satt i stolen ved radioen. Han sa at værvarsel var unødvendig når vi ventet på viktige nyheter; at fiskerne måtte komme seg inn til land likevel, hvem brydde seg om været, vi måtte pakke ned regntøyet likevel.

Han satt stille dagsnytt gjennom; hørte kommentarer fra Ungarn, fra Vatikanet, sportsresultater, hesteveddeløp, Suez-krisen, en eller annen stille uke et sted.

Han hørte på alt sammen uten et ord.

Jeg legger meg, sa han etterpå.

Hvorfor det? Du kan fremdeles være oppe et par timer.

Det gjelder å være uthvilt til i morgen.

Javel, sa jeg. – Hvorfor ikke? Er det i orden at jeg går på kino?

Han reiste seg fra stolen og gikk inn på værelset sitt. Han kledde av seg og hang klærne pent på stolen. De bare føttene klasket i linoleumet da han labbet over golvet og bort til vinduet.

Vil du være så snill å være hjemme i dag? Stemmen var liten og tynn fra sideværelset. – Bare i dag? sa han.

Hva er det med deg? sa jeg.

Ingenting. Jeg har bare ikke lyst til å være alene.

Javel, sa jeg, men du blir jo under ingen omstendigheter alene.

Jeg har bare lyst til at du skal være her.

Det er i orden. Jeg kan gå i morgen.

Tror du at du kan gå i morgen?

Jeg gikk inn til ham og satte meg på sengekanten.

Det blir ingen krig, sa jeg. Du hørte det selv i radioen.

Det er noe som heter våpenhvile, forstår du. Nå er det våpenhvile.

Hva er det?

Det betyr at de ikke gidder slåss mer.

Gjelder det resten av året?

Det gjelder bestandig. De finner ut at det er bedre å holde fred. Det er det hele. Og så slutter de altså å slåss.

Jeg er ikke redd fra neste år, sa han.

Naturligvis. Da er du nesten voksen. Det er ikke så lett å forstå bestandig.

Jeg legger meg likevel, sa han.

Han var aldeles utkjørt og sovnet nesten med det samme. Han sov rolig noen timer, så begynte han å bli urolig, og han gjentok et navn i det uendelige, og sparket i veggen og ynket seg i søvne. Jeg tente nattbordlampen og ristet ham forsiktig i skulderen.

Hei, sa jeg. Våkn opp.

Han var fortumlet og svettet så det drev.

Du drømmer. Sett deg opp i sengen noen minutter. Han satt rett opp og ned i sengen. Armene hang slapt ned. Jeg stod ved vinduet og ventet på at han skulle bli våken.

Jeg drømte, sa han.

Det var ikke til å ta feil av, sa jeg.

Han drakk en slurk av nattvannet og rapte ettertrykkelig.

Kan jeg sove igjen?

Kanskje du heller forteller meg det?

Han strakte seg i sengen. Spillvåken. Passet på ikke å se meg inn i øynene.

Det står i boken, sa han.

Han løftet opp bladbunken og tok fram boken som lå helt underst. Han hadde bokmerket midt i. Temmelig rød i ansiktet rakte han meg boken. Etterpå snudde han seg mot veggen. Jeg stakk den under armen og lukket døren bak meg.

Det var en av disse sinnssyke spådommene om verdens undergang. På siden med bokmerket leste jeg om verdenskrigen som ville komme det året, at det skulle begynne med småkriger, for så å spre seg, og på en uke utløse verdenskrig.

Han sov iherdig da jeg satte meg på sengekanten. Det rykket i øyelokkene hele tiden. Han pustet jevnt og rolig mens brystkassen steg og sank.

Du, sa jeg og ristet ham våken.

Han var ikke til å få våken. Men øynene var klare og blå.

Kan du ikke slukke lyset? sa han. – Jeg får vondt i øynene av all lesingen. Du kan se meg i lyset fra vinduet.

Jeg slukket nattlampen.

Her har du en annen bok om spådommer, sa jeg. Det står her at verdens undergang vil komme i 1925. Han ble stille og regnet i hodet.

Over femogtyve år siden, sa han.

Stemmer. Det er med andre ord bare tull.

Men det er mer uhyggelig når det er i år.

Det har du rett i. Men forsøk å glemme det. Han sa absolutt ingenting.

Du er i alle fall på den sikre siden etter nyttår. Boken sier uttrykkelig i år.

Han takket for den nye boken og la den under hodeputen. Han så i taket da jeg gikk ut av værelset. Det var lys der inne til langt på natt, og neste morgen lå boken oppslått på teppet ved siden av ham. Han snakket aldri om det. Men kalenderen var krysset riktig av helt fram til nyttår.

Konfirmasjon

Legen var høy og temmelig rødmusset. Han ventet utenfor mens konfirmantene sang innledningssalmen.

De sang «Vår Gud han er så fast en borg».

Etterpå ble det bemerkelsesverdig stille.

Det hadde regnet da han gikk fra bilen og opp kirkebakken. Han ristet hatten og vrengte av seg den glinsende støvfrakken og hang den over en stolrygg. Han tørket doggdråper av barten. Han skulle banke på døren da presten begynte på oppropet. Han holdt tilbake hånden i luften og så hvordan ringfingeren med ringen blinket i lampelyset.

Presten fortsatte med oppropet. Legen stakk hånden i lommen og glante likegyldig gjennom vinduet. Den sorte Mercedesen skinte under vannfilmen. Motorpanseret dampet. Han i coupeen røkte en sigarett og begynte på avisen.

Legen gikk de to nødvendige skritt og banket på døren.

Kom inn, ropte presten.

Han hadde dyp og temmelig markert stemme. Uprestelig. Han kunne rope på himmelens rike som når en skytebas markerer eksplosjon. Han kunne smile stort og hvitt. Konfirmantene likte ham.

Legen lukket døren.

Domprost Iversen? sa han.

Javel.

Legen labbet over golvet. Utenfor barnas hørevidde. Mørke flekker stod tilbake etter skoene. Han stoppet foran presten.

De kjenner Lena Frantzen.

Presten nikket.

De vet hva som har hendt?

Jeg leser aviser.

De vet ingenting utover det?

Ingenting.

Presten var brydd. Han hostet i lommetørkleet. Han puttet det i lommen og så uvillig på legen.

Hvordan var hun? Han spurte nærmest for å holde samtalen gående.

Hun virket intelligent. Han stoppet og så utover konfirmantene. – Hun er stille. Litt blek, om De forstår hva jeg mener. Hun kunne alltid sine ting.

Legen følte mistroen. Han hørte hvordan presten hakket setningene opp i små stykker.

Han ville at det skulle høres likegyldig ut.

At han ikke spurte mer. At han hurtigst mulig forsvant. At han ikke fortalte om hvordan han kvelden før hadde fått telefon – beskjed fra Lenas foreldre og om undersøkelsene ved jernbanestasjonen og bryggene rutebilstasjonen. Så fulgte den vanlige kontroll hos apotekene om eventuelt salg av sprøyter medisin. Hun kunne klare tre dager uten medisin og han fortalte det til hjelpemannskapene som trålte bymarka, det kunne ha skjedd et vanlig uhell; overalt, hos venninner og bekjente hadde hun sagt at hun aktet å klare seg uten medisinen, men hun var en intelligent pike, og hvem kunne tro det?

Og hjelpemannskapene lette ikke etter en morder eller en selvmorderske, men etter en pike som ikke lenger ville ta medisin og det var uvanlig og følgelig underlig og de følte at de lette etter noe de umulig kunne finne. De drog over alle de vanlige plassene og langs strandkanten kløftene og der skogen går over i et glissent terreng nedover mot elven.

De staket en båt langsomt nedover elven og lyste innover land med karbidlykter.

Da det lysnet, ruslet de hjemover og var enige om at hun like godt kunne ha tatt fly til København.

Kan De hjelpe meg? sa legen. Når jeg tenker meg om så vet vi antagelig like mye.

Hvordan?

La De merke til noe spesielt?

Som hva?

Legen stoppet. Han visste ikke hva. Han la hånden over lommen.

Han hadde lyst på en sigar.

Var hun uoppmerksom? sa han.

Ikke uvanlig.

Rød i ansiktet. Blank i øynene. Febersymptomer.

Absolutt ikke.

Hadde hun det med å stoppe midt i en setning og for eksempel legge hånden på halsen?

Nei.

Bad hun om lov til å gå ut midt i timen?

Ikke som jeg husker.

Hadde hun religiøse interesser?

Hun leste sine salmevers. Hun kan det en vanlig oppvakt pike har lest om denslags emner. Hun er en av mine beste elever.

Legen stod midt mellom presten og konfirmantene. Han hadde våte strømper. Han stod på hælene og fikk et mellomrom fra strømpene til den våte sålen. Han hadde fremdeles lyst på en sigar.

Har De en annen konfirmant som heter Lena?

Hun sitter der nede.

Jeg har hørt at de skal være som søstre?

De er venninner.

De har samme etternavn.

Nesten.

Kan jeg få snakke med henne?

Er det nødvendig?

Jeg mener det er nødvendig.

Presten vinket på en tykkfallen pike i blå kjole.

Vil De være så vennlig å gå ut i sakristiet?

Legen grøsset da han vippet ned fra hælene. Han bukket for presten og gikk bortover mot døren. Han åpnet døren for piken og nikket til konfirmantene. De gikk over gulvet og bort mot vinduet på den andre siden. Legen satte seg på stolen med den våte frakken.

Du har samme navn som Lena.

Ja, Lena, sa piken.

Dere er venninner.

Hun nikket. Hun stod med bøyd hode og skrapte med pekefingerneglen på det blå kjolestoffet. Han likte ikke den tørre pipende lyden.

Hva har hun sagt til deg?

At hun ville forsøke å leve uten sprøyter.

Hvorfor forsøkte hun det ikke uten å rømme hjemmefra?

Piken smilte. Kinnene struttet. Legen ble brydd og så på de brune skoene hennes. Hun løftet hodet. Han hørte ikke den pipende lyden.

Har hun fortalt noe til en eller annen gutt?

Hun ristet på hodet.

Kjenner hun noen?

Jacob kanskje.

Hvem er Jacob?

Min bror.

Hvor er han?

Hjemme og leser lekser.

Tror du han vet noe?

Nei, sa hun.

Legen reagerte ikke merkbart.

Hvor satte hun sprøytene?

I lårene tror jeg.

Var du sammen med henne da hun satte sprøytene?

Jeg ventet utenfor.

Alltid?

Ja, sa hun.

Hun hadde fått beskjed fra meg om aldri å sette sprøytene alene.

Ja, sa piken.

Fortalte hun det?

Hun sa at det ikke var nødvendig med sprøyter.

At hun ikke lenger var syk?

Hun sa at hun var syk. Men det var unødvendig med sprøyter.

Hvem hadde fortalt det?

Ingen. Hun trodde hun kunne klare seg uten.

Når begynte hun å fortelle deg at hun skulle klare seg uten medisin?

For noen måneder siden. Jeg husker ikke. Kanskje ved juletider. Det var etter den siste undersøkelsen. Hun sa at hun følte seg nesten frisk.

Legen regnet. Fire måneder fra jul til april. Han likte seg dårlig i rollen som detektiv.

Det var da det begynte, sa han.

Ikke hele tiden.

Hvor lenge?

Den siste måneden.

Da sa hun det hver dag?

Ja.

Men hun satte sprøytene som vanlig.

Piken nikket og skrapte på kjolen.

Og når hun plutselig følte seg dårlig på skolen?

Hun gikk ned på toalettet.

Som vanlig?

Ja, sa hun. Jeg ventet utenfor eller lot som jeg måtte. Hun var alltid fort ferdig.

Og når dere var hjemme?

Hun gikk inn i et annet værelse.

Ble du kvalm?

Ikke de første gangene og når vi var mange.

Ble du kvalm når dere var alene?

Litt.

Fordi hun var syk?

Jeg ble aldri kvalm når hun fortalte det. Til slutt ble jeg kvalm fordi hun ikke snakket om det og fordi hun var syk likevel.

Sa du at hun burde gå til lege?

Hun skulle ha vært hos Dem i dag.

Legen nikket. Han bet spissen av en sigar og famlet i lommene etter fyrstikker. Han likte den unge piken i den blå kjolen. Han hadde regnet med at hun visste det meste.

Du har gjort det eneste riktige, sa han.

Jeg har ikke gjort noenting.

Mer enn du aner, sa legen. – Forstår du hvorfor hun kunne gjøre det?

Kanskje, sa piken.

Kunne du gjøre det samme?

Kanskje, sa hun.

Legen smilte til henne. Han nikket mot døren, og hun gikk inn til de andre. Han tente sigaren og glante ned på den glødende spissen. Sigaren smakte ikke. Han la den fra seg på stolsetet med gloen utenfor kanten mens han trakk på seg frakken. Den var fremdeles temmelig fuktig. Han stakk sigaren i munnen og hørte prestens rolige stemme gjennom døren.

Konfirmantene sang «Vår Gud han er så fast en borg».

De to siste versene.