Øystein Lønn

Hirtshals Hirtshals

Roman

Gyldendal

I

… og endelig være framme. For vi hadde snakket om det i flere måneder og utvekslet de gamle historiene om jakt og bikkjer, drøftet hvilke nye egenskaper vi håpet å finne hos hvalpen og at vi endelig skulle få tid til å mure peisen i hytta. Vi hadde som vanlig en nøyaktig avtale for ferien og en måned tidligere bestilt flybilletter – da Christer Kramm (i et anfall av pliktoppfyllenhet) pakket kofferten og reiste til Hirtshals.

Jeg sto ved gangveien da han gikk ombord. Han gikk fort og med spenstige skritt. Kofferten under armen. Den brune bagen med fotografiapparatene.

Jeg ropte etter ham.

Du er tilbake tirsdag ettermiddag. Jeg venter ikke en eneste dag lengre. Ikke en eneste.

For meg begynte ferien en måned senere i duskregnet utenfor postkontoret i Kristiansand.

I et brev fra politiet i byen Hirtshals, 25. oktober 1974, kom en fyldig rapport om Christer Kramm, undertegnet av Hans Back, en sekretær i politietaten.

Jeg leste brevet i bilen og pustet inn lukten av svidd sommerstøv i luftstrømmen fra varmeapparatet. Jeg frøs. Leste et kvarters tid og hørte regnet falle på biltaket. En konstabel bøyde seg over panseret og pekte på et trafikkskilt og deretter på armbåndsuret.

Jeg nikket og leste.

En gang til. Korte setninger. En ordkunst som sekretæren hadde lært i et sterilt klasserom på politiskolen. Det sto i brevet at de hadde funnet Christer Kramm på tyve meters dyp tett ved moloen. En skipper på en fiskebåt hadde meldt fra. Et medlem av den lokale dykkerklubb hadde hentet ham opp to timer senere.

Korte setninger som man husket godt. Et korrekt brev. De nødvendige fakta og omstendigheter i en taktfull form som ikke var til å tvile på. Christer hadde bodd på «Sømandshjemmet » i rom nr. 12. Han hadde hatt kontakt med fotograf Nielsen i stedets lokalavis. I løpet av uken hadde han hatt besøk av lastebileier Freddy Fredriksen. Han hadde leid en folkevogn i et utleiebyrå i Hjørring. I bilen hadde han kjørt snarturer til Løkken, Fredrikshavn og Ålborg. Den 23. september hadde han telefonert til Oslo og Wolfsburg.

På nattbordet lå en bunke fotografier og et brev til en postordrebutikk. I kofferten hadde de funnet noen tusen kroner og en mappe med bilder. Korte setninger.

Jeg sto ved gangveien da han gikk ombord: Du er tilbake tirsdag ettermiddag. Jeg bruker ikke opp ferien med å vente.

Selvsagt ikke, sa han. Jeg kommer med flyet fra Ålborg. Du kan hente meg på flyplassen. Jeg tror at flyet ankommer Oslo klokken fire.

Jeg reiser opp på hytta dersom du ikke kommer.

Jeg kommer. Helt sikkert. Kan du ikke stå klar med hvalpen? Vi kan reise direkte opp.

Jeg skal være der.

Og jeg kommer.

Fint, sa jeg.

Jeg kunne ha spurt.

Hva skal du egentlig gjøre i Nord-Jylland?

Skal du treffe noen?

Er det nødvendig å reise akkurat nå?

Hva dreier det seg om?

Og hvorfor akkurat Hirtshals?

Det gikk bedre enn ventet.

Natten mellom 28. og 29. oktober 1974 kjørte jeg de tyve milene opp til hytta. Hvalpen klynket i baksetet. Etter ti mil i bilen kastet den opp ved en furu og skrapte med potene i sandjorden. Hvalpen strøk labben over snuten og vaklet inn under noen busker og pep ynkelig.

Da jeg kom nærmere smatt den unna og glante bebreidende på meg. Den spiste sand og gjemte hodet i gresset. Jeg plystret og satt på huk med kjeksbiten i hånden. Hvalpen kom langsomt nærmere. Diltet rolig mot hånden før den ombestemte seg og løp tilbake til buskene. Deretter spiste den sitt eget oppkast. Lot hodet dingle mellom labbene og ulte mens jeg forsiktig bar den tilbake til bilen.

Men hvorfor akkurat Hirtshals? sa jeg.

Hvorfor ikke?

Det er tredje gang du reiser dit i år. Og du velger stadig de mest idiotiske tidspunkt.

Christer svarte ikke.

Har du ei jente der? sa jeg.

Kan du ikke finne på noe bedre?

I grunnen ikke.

Nei, sa han. Jeg kjenner bare Freddy i Hirtshals.

Hvem er det?

Du kjenner ham ikke.

Hva foretar du deg?

Ingenting. Jeg sover. Iblant arbeider jeg. I dag har jeg til og med et oppdrag i Nord-Jylland.

Oppriktig talt, sa jeg. Vi skal reise på ferie om noen dager. Kan vi ikke komme oss avgårde?

Christer flirte.

Jeg kommer tirsdag, sa han.

Foruten de regelmessig stripete midtlinjene på asfalten; en dødstrett hvalp som omsider sovnet med hodet under et pledd, forlatte gårder som lukket seg inne i tåken, nattemørket og furuskoger på sandmoene, i det fjerne konturer av dalsidene med standhaftig grønt på bjørketrærne og stupbratte skrenter med lyng og kjerr. Iblant dukket det opp blikkstille vann med hvite tåkeflak tett ved overflaten. Utenfor en stengt bensinstasjon sto en mann og famlet i bukselommene etter bilnøkkelen. I radioen Bjarne Nerem og hans versjon av en melodi som jeg ikke husket tittelen på.

Tåke og vind da jeg kom fram.

Småbølger vippet prammen opp og ned med den muntre skvalpelyden. Hvalpen travet ned til vannet og drakk, stadig med halen mellom benene, litt ustø og nølende, snuste prøvende på det morkne treverket i prammen mens jeg lempet ut sekken og kassen med proviant. Morgenlyset hang hvitt over fjelltoppene i nord. Tåkeflakene i dalsiden skled nedover mot vikene. En ørret vaket tett ved land. Det dryppet fra gresset.

Jeg løsnet kjettingen med stive fingre og lempet den ombord. Den skarpe lyden rullet mellom fjellene. En fugl flakset opp fra sivet og fløy inn i tåken. Hvalpen løftet ørene mot lyden og sto lenge urørlig. Etterpå dirret musklene i bakbenene og den vasset ut til vannet nådde hodet. Den klynket ikke lengre og ristet seg omhyggelig.

Jeg spurte.

Men hvorfor akkurat nå? Kan du ikke vente med å reise til etter ferien?

Det dreier seg om noen dager.

Hør nå her, sa jeg.

Ikke bli forbanna.

Jeg er ikke forbanna. Jeg forsøker bare å forstå hva det er som er så viktig.

Jeg må gjøre denne jobben, sa Christer. Ellers kommer jeg til å tenke på det hele tiden. Det er ingen grunn til å ødelegge ferien på grunn av denne jobben.

Skal jeg reise med nedover? sa jeg. Kan jeg være til hjelp dersom jeg reiser med?

Neida. Tvert imot. Men dersom du er så hissig på å reise opp kan du bare komme deg avgårde. Vi må likevel mure peisen. Du kan begynne på den.

Javel. Jeg skal vente til tirsdag. Men ikke en dag lengre. Er det en avtale.

Selvsagt, sa han.

Jeg rodde langsomt over vannet.

Hvalpen sto akter med øynene festet mot land, nå med halen rett ut, årvåken; den speidet vaktsomt inn mellom dvergbjørkene, mot enhver bevegelse, iblant med et øyekast til meg og med et blikk som fikk meg til å tenke «hva pokker gjør du her».

Stillheten mellom åretakene. Den langsomme dryppingen av dråper mot overflaten. Morgenlyset som brøytet seg vei gjennom tåken i fjellene. Lysrefleksene i vanndampen over de gule myrene. I det fjerne hørte vi lyden av en sauebjelle. Vi fikk et glimt av kjente silhuetter. Det mørke juvet som liknet en okse. Det digre treet som så ut som en fallskjerm. Vi så klynger av forvridd dvergbjørk. Holmen som strakte seg utover vannet som en bøyd pekefinger. Det første glimtet av hytta på holmen. Og deretter bymennesket som følte seg alene og tafatt i stillheten. Det ville forandre seg i løpet av noen dager.

Hvalpen sto med stive ben da jeg halte prammen på land. Den løftet hodet mot vinden.

På land med deg.

Kom nå.

I land med deg.

Kom nå i land for pokker.

Den danske polititjenestemannen hadde i brevet ramset opp detaljer på en måte som imponerte. Han var like omhyggelig med å nevne detaljer som han unngikk å trekke konklusjoner. I et forsøk på å være til hjelp (det liknet iblant et forsøk på å bortforklare) skrev han en oversikt over Christer Kramms bevegelser i den uken han oppholdt seg i Nord-Jylland.

Men korte setninger: han husket leksen fra politiskolen, og skrev om et besøk hos stedets turistsjef, at Christer hadde hatt et formiddagsmøte med en klubbformann i en fabrikk, deretter om et kort besøk hos en kroeier i Løkken (med et dårlig fotografi av kroen) og et bilde av den nye trefelts bilveien innover mot Ålborg – disse bildene lå på nattbordet. Ubrukt film følger vedlagt osv. osv.

Hva han ikke skrev i brevet.

Christer Kramms omhyggelige forberedelser. Hans pussige trang til å telefonere. Han førte endeløse samtaler med personer han kunne hale opplysninger ut av. Hvordan han i detaljer la opp neste dags arbeidsplan, om møter i forsamlingshus og kantiner, hvordan han gransket lokalavisene mens han lå i sengen og gumlet rundstykker og drakk kaffe, den daglige joggeturen i treningsdrakt, om den daglige rasjonen: en halv flaske konjakk.

Hytta luktet fuktig treverk og mugg.

Hvalpen sto bøyd over den mørke ringen i golvet der hvor avfallsbøtten hadde fast plass. I vedkassen lå gamle aviser. Overskrifter som forlengst var blitt historie. Jeg rev avisene i strimler og puttet dem i ovnen. Den intense stillheten. Morgenlyset over tåkeflakene som skled over vannet. Regndråpene banket mot ruten. Den gule myren som strakte seg helt ned til vannet. Hvalpen som skrapte med kvasse klør i golvet.

Sted: Gripsvannet ved Helleren i Setesdalen. Utenfor hytta lå en haug med materialer som i løpet av høsten skulle bli til et ekstra soveværelse. På bordet en mappe med fotografier og en dagbok pluss en mindre mappe med lapper som henviste til fotografiene.

Utenpå mappen Christer Kramms sirlige håndskrift. En vanlig mappe med ti lommer.

Det suste i kaffekjelen på propanapparatet. Jeg sto lenge midt på golvet og lyttet til doningen i ovnen og hørte på den hurtige pusten til hvalpen. Det surklet i avløpsrøret som førte regnvann ned i tønnen. Jeg lempet sengetøyet opp på snoren over ovnen, fiskestangen på plass over døren, anorakken til tørk over en stolrygg.

Det luktet kaffe, smør og brød.

Hvalpen jafset i seg av den medbrakte hundematen. Den tok seg likevel tid til å spisse ører mot nye lyder, gikk i ring rundt matfatet, mørke og spørrende øyne som vekselvis så på meg og mot døren.

… endelig var jeg framme. Det stemte: alt var som før. Det var ingenting å bli oppskaket for.

Jeg hadde kjent Christer Kramm meget godt. Iblant hadde jeg følelsen av å ha kjent ham bestandig. Nå hadde jeg fotografiene på bordet. I en mappe lå syv hundre fotografier med nøyaktige henvisninger til tid og sted fra en bunke lapper. Jeg skulle snart begynne å se på dem. Dersom jeg orket kanskje alt i morgen.

I alle fall om ikke lenge.

Allerede etter fem hundre meters marsj skremte vi opp det første rypekullet. Vi hadde tenkt oss en promenadetur på gamle tomter.

Da vi passerte en klynge dvergbjørk flakset det opp tre ryper mindre enn fem meter fra hvalpen. Vi gikk noen skritt og et øyeblikk senere lettet ytterligere to i motsatt retning. Hvalpen rullet seg over på siden før den la seg flat på jorden og knurret.

Jeg stappet pipen og snudde ryggen til hvalpen. Etterpå tente jeg pipen og puttet hendene i lommen.

Drittbikkje, hvisket jeg. Hvor ble det av din fine stamtavle og alt du lærte av din mor i fjor.

I løpet av to timer gjorde den alle feilene. Hvalpen gikk ikke et eneste riktig skritt. Den ruset inn i rypeflokkene og ulte. Jeg forsøkte å ta det rolig og klappet den i rolige perioder på hodet og så den inn i øynene. Hvalpen travet omkring på stive ben og logret. Gned snuten på støvlene mine og glante lenge på meg.

Den var oppriktig lei seg.

Noe som virket banket inn i hans person. Dette lille trekket som kalles ordenssans. Christer Kramm hadde nærmest mani med å tilpasse seg sine omgivelser. Jeg har aldri sett ham såpass oppskaket at han mistet oversikten. I hans mapper hersket samme orden som i et statsarkiv. På hans skrivebord lå en rekke gjenstander som virket plassert der som et ledd i et eldgammelt rituale. I pengesaker var han ærlig inntil det kjedsommelige. Christer Kramm tjente i årevis mange penger. Han arbeidet hardt og ble betraktet som pålitelig.

Han var alltid blakk.

Etter tre dagers trasking i fjellene ville jeg gjøre et forsøk på å vise hvalpen de beste plassene. Jeg hadde sammen med hans mor vist den hva jeg vet om rypejakt.

Etter de vanlige reglene skulle den ha et brukbart grunnlag. Hvalpen kjente terrenget. Den hadde streifet terrenget sammen med sin mor en hel jaktsesong. Den var ingen nybegynner med skuddskrekk. Etter hva jeg vet skulle den vise de første trekk som vitnet om sporsans og forståelse. Jeg har tidligere alet opp settere med brukbart resultat.

Den vanskeligste prøven for en jeger med unghund er å ha tålmodighet mens hvalpen renner av seg overskuddet. Iblant kan det gå uker før instinkt og oppdragelse finner et leie som kan bli til jakt og jaktegenskaper. Jeg satt på en tue med pipen og så mismodig på en kjøter som bjeffet. De lange formiddagene var likevel ikke uten komikk og forventninger.

Forrige gang jeg var på fjellet med en unghund kom vi første kvelden tilbake til hytta med to ryper. Nå hadde vi hatt fem bomturer. Og det ble stadig verre. Hvalpen gjorde alle de feilene som sto omtalt i bøkene og endel som ganske avgjort var dens egen oppfinnelse. Vi kavet rundt på de beste plassene og skremte opp ryper i dusinvis. Jeg var irritert.

Hvalpen merket det.

Det var kanskje derfor jeg en aften løsnet på pakkestrikket rundt den øverste pakken med fotografier. Jeg satt foran ovnen og kulsket etter en tur i duskregn.

Overraskelse nr. 1.

Fotografiene lå hulter til bulter i bunkene. På hvert bilde hang en lapp festet med binders som henviste til kommentarer i kladdeboken. På første side i kladdeboken hadde Christer skrevet med blyant og tørrblekkpenn. «Opprør i Portugal. Tropper rundt radiohuset i Lisboa».

Jeg holdt i hånden et bilde som viste at portugisiske soldater hadde omringet den portugisiske rikskringkastingen.

Han hadde skrevet en eneste kommentar. «En talsmann for det portugisiske flyselskapet TAP opplyste i dag at morgenflyet til utlandet var innstilt. Talsmannen oppga ingen grunn til endringen».

Øverst til venstre på fotografiet hadde han skrevet med rød fargeblyant: 25. april 1974.

Hvalpen hylte i søvne. Jeg vekket den ved å stryke den varsomt med foten over nakken. Den våknet først etter å ha slurpet i seg vann og gått i ring rundt seg selv før den la seg tungt ned på golvet foran ovnen. Den rullet seg rundt på ryggen og strakte benene med alle tegn på velbehag og forundring. Det virket som om den siste rest av drømmen skulle ristes ut av benene.

Hvalpen hadde hatt en dårlig dag. Ved fire anledninger ble den overrasket av ryper som strøk opp tett ved snuten. Det er ikke rart at slike opplevelser førte til mareritt. Den var temmelig forfjamset også når den sov. Jeg grep den i å se på meg med aldeles tomme øyne. Et blikk jeg kjenner fra mennesker med kronisk forstoppelse eller gikt.

Deretter et direkte spørsmål.

Hvor i Portugal var du? Hvor lenge? Når reiste du tilbake? Hvor reiste du?

2

Var Christer Kramm i Lisboa?

Egentlig ikke. Han reiste til en landsby syd i landet med et godstog som hadde hengt en ekstra passasjervogn på slep. Vognen var delt med en provisorisk skillevegg og fraktet soldater og passasjerer ut fra hovedstaden.

På den ene siden av skilleveggen hvor soldatene holdt til hørte de lyden av et munnspill og noen patriotiske sanger som ble sunget sterkere når de nærmet seg landsbyene. Jernbanestasjonene lå øde og mennesketomme. Til og med varer og tomgods var fjernet fra stasjonsområdene og stablet inn i skurene eller dyttet inn under en presenning. Bare et par ganger i løpet av dagen oppdaget han folk i restaurantene og fikk et glimt av små grupper som sto skulder ved skulder og glante på fjernsynet.

På en av stasjonene gjorde han et forsøk på å komme av toget, men etter noen skritt (han småløp nedover perrongen) ble han viftet tilbake til vognen av en konduktør. Han fikk beskjed om å holde seg i ro til de ankom landsbyen.

Da de for langsom fart trillet inn på stasjonen, var befolkningen gått innendørs for å lytte på radio. Det var øde og stille i gatene.

Han fotograferte de sørgelige restene av et citadell, i midten en bygning av grå sandsten, en navneplate som antydet en historisk sammenheng, rundt sydsiden av citadellet førte en gate inn mot sentrum hvor det sto en militær patrulje på syv mann. I en sidegate fikk han øye på en gruppe mannfolk: de hadde trukket inn under en markise og kikket oppover gaten på en måte som om de ventet forsterkninger. Han hørte ikke en lyd bortsett fra sine egne skritt og vinden som blafret i flaggene på citadellet.

Plassen foran bygningen for den lokale administrasjon ble bevoktet av to konstabler som labbet fram og tilbake foran huset med en bikkje i bånd. Sjåførene i bilene hadde lenet seg tilbake i bilsetene med en mine som avslørte at de skulle vente lenge. De røkte sigaretter og kastet stumpene ut av bilvinduet hvor de ble liggende og ryke på asfalten.

Da han fotograferte to offiserer som kom ned trappen fra et offentlig kontor, snudde den ene offiseren seg mot ham og pekte med et kart som var rullet sammen. Den andre offiseren bet spissen av en sigar og spyttet på fortauet. Deretter vinket offiseren på en av sjåførene som labbet bort til Christer og opplyste ham om at det var forbudt å fotografere.

Christer spurte hvorfor. Han gikk mot de to offiserene, men ble stanset med en håndbevegelse av sjåføren. Han sa at det ikke fantes noen lov mot fotografering.

Hvor kommer du fra?

Skandinavia.

Hvor lenge akter du å oppholde deg her?

Aner ikke. Noen dager.

Har du tillatelse?

Hva mener du?

Har du lov til å oppholde deg her?

Det har jeg. Jeg har pass. Trenges noe mer? Jeg er ikke blitt stanset i de andre landsbyene?

Hvilke landsbyer?

Christer svarte ikke.

Sjåføren visste hva han skulle si.

Kan du ikke spørre om de kan gi meg tillatelse til å fotografere? sa Christer.

Sjåføren labbet tilbake til bilene. Det var midt på ettermiddagen og temmelig hett. Han gikk langsomt og med trege skritt over plazaen. Offiseren vekslet noen ord med ham og deretter med offiseren som røkte sigar: de trakk på skuldrene, åpnet døren til bilen som kjørte dem nedover veien til jernbanestasjonen.

For å komme videre måtte Christer gå ned en bratt trapp langs to husrekker. Foran dørene i husene sto stoler og bord med strikketøy og grønnsaker i kurver. Det hele virket tilfeldig plassert og liksom forlatt i en fart eller etter en plutselig innskytelse. I det hvite solskinnet virket hele scenen arrangert, som et avtalt spill med en byarkitekt som ønsket et bilde av intimt bymiljø, og for øvrig uten sammenheng med de tause husfasadene og de omhyggelig lukkede dørene.

I en av gatene hørte han stemmer i en bar. Da han labbet forbi hørte han et radioapparat som sto på full styrke, og en stemme som ga informasjon og beskjeder når den ikke ble avbrutt av militærmarsjer.

Christer vekslet ikke hundre ord med et eneste menneske og oppdaget ikke noe som helst.

Han påsto senere å være lammet av den dagligdagse roen og av befolkningen som i første omgang hadde gått inn i husene for å vente. Han bodde i et hotell i nærheten av citadellet. De tolv fotografiene i bunken kunne like godt være tatt av en amatørfotograf.

Her, i denne landsbyen, hadde Christer Kramm bodd fem måneder i 1973. Han reiste ned for å treffe noen av sine gamle venner og for å snappe opp nyheter.

Så du ikke noe som helst?

I grunnen ikke. Jeg hørte radio som de andre. Jeg kavet omkring i landsbyen noen dager og ventet på at noe skulle skje.

Var det alt?

Ja, når sant skal sies.

Og i mellomtiden skjedde det?

Akkurat. Jeg forstår det ikke. Jeg hadde plutselig mistet teften. Trodde det skulle avgjøres sydpå. Det sa alle et år tidligere.

Hva gjorde du?

Ingenting. Absolutt ingenting. Jeg hørte hva folk snakket om og glante på fjernsyn. Jeg som de andre. Det var noen underlige dager. Jeg oppførte meg virkelig idiotisk. Hverken mer eller mindre.

Etterpå gikk det hurtig.

I Lisboa, hvor ingen kastet bort tiden med å prate, ble boliger ransaket og de første arrestasjonene satt i verk to dager senere.

Toget mellom hovedstaden og den spanske grensen var regelmessig forsinket, et gammelt diesellokomotiv ble byttet ut med et nytt, trafikken ble ytterligere belastet på lokalstasjonene med forflytninger av soldater. I et av disse togene mot spanskegrensen reiste David Camani (sammen med sin familie) til sitt fritidshus i fjellene. Han kom seg avgårde med fire kofferter og en bunke håndskrevne noter som han ville selge i utlandet.

Det var denne bunken med noter Christer først fikk øye på, eller måten den lange og hengslete mannen trykket den inn mot kroppen, som et stykke løvtynt porselen innkjøpt spontant på en auksjon, lærremmen som var omhyggelig festet rundt de løse arkene, og at denne mannen (Christer leste navnet på en navneplate på skinnkofferten) ikke et øyeblikk hadde til hensikt å legge den fra seg på hyllen sammen med koffertene.

Christer Kramm hadde truffet denne mannen tidligere, og husket ham godt, noe i forbindelse med sport, olympiaden i Mexico, eller kanskje enda tidligere. Nå satt han i et tog på vei bort fra et eller annet, ved et tilfelle leste Christer mannens navn i en avis, på førstesiden i avisen og i forbindelse med en skandale. Det var ikke den eneste.

David Camani ble fotografert på skrå og i motlys, en søvnig mann i en skokk av unger, hans kone glante passivt ut av et vindu, og han selv med notebunken i armene som et barn som skulle dysses i søvn av togets bevegelser. Til tross for at han var på flukt var mannen avslappet og i ro; han mønstret sine medpassasjerer med en bestemt mine, en avspenthet som kom av trening og mosjon, det hadde ikke sluppet taket i ham, fremdeles hadde han grepet på tingene, og ingenting tydet på at han aktet å gi opp.

David Camani var ti år da verdenskrigen brøt ut.

I en skolestil skrev han at han dessverre var født noen år for sent til å kunne delta.

Begge foreldrene døde plutselig og dramatisk (et meget omtalt skipsforlis i Atlanteren), og han vokste opp hos sin tante i et trehus noen mil utenfor Lisboa. Det er ofte blitt beklaget i familien at han ikke kunne reise sammen med sine to eldre brødre til Adolf Hitler Schule. Han husker fremdeles brevene med de tyske poststemplene.

I stedet kom han til en berømt privatskole som utdannet ledere (et skoletilbud som ble oppløst i 60-årene) og fikk der drillet inn synspunkter som han i årene framover skulle komme til å avsky. Han var ofte syk til sitt sekstende år. Han var en lang og ulenkelig guttunge med kronisk mangel på appetitt, ethvert skritt han tok ble nøye overvåket av hans tante, nattbordet liknet en lagerplass for medisiner og styrkedrikker. I syv år gikk han regelmessig til lege.

Da brødrene Camani kom tilbake til Portugal etter krigen lå han til sengs med hovne mandler. I et forsøk på å reise seg i sengen fikk han et hosteanfall som øyeblikkelig fikk hans tante til å føre begge hendene mot underlivet. Den eldste broren dyttet ham tilbake i putene, skjøv nattbordet med medisinflaskene bort fra sengen og vekslet noen setninger med tanten; han så med oppriktig medfølelse på sin lillebror og fortalte med rolig stemme at han allerede neste dag aktet å kjøpe et par kraftringer som skulle henge i taket. En uke senere utførte David de øvelsene i kraftringene som hans bror hadde beskrevet i en kladdebok.

To måneder senere løp han daglige treningsturer rundt huset og kastet diskos i et hjørne av hagen. Han trente femten timer i uken og lærte i løpet av vinteren å svømme i et kommunalt svømmebasseng.

I sitt første svømmestevne ble han nummer to. Han protesterte mot å fortsette hardtreningen, men hans eldre bror – som forsto at han hadde muligheter som konkurransesvømmer – hadde allerede kjøpt et sesongkort til svømmehallen og oppfordret ham til å fortsette. En svømmelærer falt for hans sorte lugg og guttaktige midje (en viktig detalj for en svømmer) og ga ham den nødvendige instruksjon og ikke å forglemme oppmuntrende dult i ryggen og vennskapelige klask på baken. Etter syv års hardtrening konsentrerte han seg om ryggsvømming.

Våren 1950 deltok han i en landskamp i Paris.

På festen om kvelden traff han sin fremtidige kone, en kjent stuperske fra Dijon som levde av å reklamere for badedrakter og strandkjoler. Hun var en mørk, taus kvinne fra en kjent akrobatfamilie (linedansere og trapeskunstnere) som var gått lei av en omflakkende tilværelse i provinsen.

Etter at de hadde giftet seg i en landsens kirke i en småby i Syd-Frankrike, reiste hun og en eldre bror med stivt kne (et fall fra trapesen utenfor nettet) til Portugal sammen med David. Hun begynte i familiefirmaet Camani og spesialiserte seg på eksport/import og tok flere kurs i reklame. Etter forbausende kort tid følte hun seg som portugiser.

En reklameagent hos Camani overbeviste David om at han kunne spare firmaet for en god slump penger i reklameutgifter ved å delta i svømmestevner. Han ble for så vidt ansatt i firmaet som svømmer – en jobb han skulle holde seg til så lenge han var i nærheten av toppen på resultatlisten – og fikk den daglige omtale i sportspressen.

I de følgende årene viklet han seg inn i en mengde nøye planlagte skandaler (kvinner, slagsmål og bråk) et forhold som nådde en topp foran en av olympiadene. David var akkurat da i sitt livs form (sitrende av nerver og muskler) som ikke tålte for mye press og oppmerksomhet. Han reiste til Mexico uten å få anledning til å dementere den siste skandalen.

Han ble slått ut i forsøksheatet.

Han fikk magetrøbbel og hovne mandler, leddsmerter som ingen massør maktet å banke ut av lårene. Familien Camani sendte over en reklameagent som fotograferte David i sengen. Han satt igjen med puter i ryggen og drakk et glass sitrondrikk. På nattbordet sto en bolle med appelsiner.

Bildet viser altså en ung mann i en seng, rundt i rommet står journalister og fotografer, en ung mann som forteller om uflaks og at den beste mannen vant (finalen hadde gått om formiddagen) og han forstår ganske avgjort at det nå er slutt på gratisreklamen.

David Camani kan omsider begynne å arbeide. Det har han sett fram til i årevis.

7. juni 1974 flyktet David Camani med sin familie fra Portugal til Vest-Tyskland.

Med sitt jordiske gods (fire kofferter og en bunke håndskrevne noter) krysset de grensen en varm sommerdag og reiste direkte til Wolfsburg. Han kjøpte en leilighet i en boligblokk som sto tom på grunn av sviktende konjunkturer på bilmarkedet. Byen Wolfsburg og VW-konsernet hadde i 1974 ikke særlig god bruk for svømmetrenere. Han gjorde i de første ukene en rekke henvendelser og viste til resultatlister. Det nyttet lite.

David Camani besluttet å selge notene til høystbydende og dessuten vente på bedre tider.

Det finnes ti fotografier av David Camani.

På et av bildene sitter han i en rød sofa i leiligheten i Wolfsburg. Til venstre for David, i en strikkejakke av ull, blå med hvite prikker, sitter Linda Camani; hans kone som med flid og dyktighet utarbeidet skandalene. Det virker som om hun har bodd i Wolfsburg bestandig.

Familien Camani drikker te av solide keramikkopper. Foran dem på bordet står et fat med søte kaker, marsipan og sjokolade. På en pute mellom dem i sofaen, hunden Wolf, en cocker spaniel, og en utklippsbok med bilder og omtale av David som svømmer. På bordet ligger et brev med rødt frimerke.

Dette brevet er til Christer Kramm.

Hva hendte mellom 1950 og 1974?

David Camani gjorde det godt. Han gjorde det meget godt. Han ble en gjenganger i aviser og fjernsynet og holdt Camani-navnet i live for lesere av sportspressen.

I månedene etter fiaskoen på svømmestadionet sendte han ut bulletiner om helsetilstanden og familiens reaksjoner på ryggskaden. Han fortsatte å drive reklame for firmaet og dessuten for Fiat-produkter.

Likevel.

Det holdt hardt. Tross alt.

Han forsøkte å nekte det. For eksempel da han reiste til landets oversjøiske besittelser og i noen korte uker (han oppholdt seg for det meste på et lite hotell) så hvordan ti innfødte kvinner med system og logikk påførte omkring førti offiserer en alvorlig kjønnsykdom.

To kvinner (han skimtet dem i tusmørket) lå også i hans seng en aften han kom opp fra middagsbordet; han så glødende sigaretter og hørte småfnising fra sengen – den fine antydningen fra en av dem (det innrømmet han senere) var i hans øyne ikke uten seksuell tiltrekning og kanskje også glede.

Han bråstoppet i døren, oppdaget de mørke kroppene i sengen, gardinet som var trukket for, tropesolen som fremdeles glødet utenfor vinduet, og han hørte lyden fra naborommet hvor en bekjent oppholdt seg med to andre mørke kropper. Da han snudde seg og lukket døren, var det ikke fordi han manglet lyst. Han hadde, i det minste den ettermiddagen, fått nok av historier om hva som hendte ute i bushen, og i sengene – den larmende atmosfæren i offisersmessen og den silkefine stillheten i spisesalen. Det lille hotellet hvor han bodde var blitt et samlingssted for dem som utvekslet rykter og nye erfaringer.

Han var i utlandet et halvt år, levde som en evnukk og spilte sjakk med en oberst. Han var to ganger ved den såkalte fronten, et tomrom mellom troppene og de innfødte som kunne inneholde alt eller ingenting – men alltid avsvidde hus og de sørgelige restene etter mennesker på flukt.

Likevel nevnte han ikke med et ord oppholdet i utlandet da han kom tilbake til Lisboa. Det første han gjorde var å kjøpe nytt svømmeutstyr og en ny stoppeklokke.

Linda Camani ferierte i en landsby syd i landet, et lite sted midt i en sandørken, hvor hun hadde bodd om sommeren de siste årene. David Camani var ivrig etter å komme i gang med treningen – en siste porsjon med hardtrening før han ble førti år – et oppbluss for lunger og hjerte, den hårde gleden når han kunne løpe nedover langs husene i utkanten av Lisboa, og ta veien utover mot stranden og kjenne hjertet hamre i halsen og hvordan pusten hvinte i lungene.

David Camani hadde for første gang fått mer enn nok; han ville tilbake til den kliniske renheten i svømmehallen, lyden av unge kropper i vann, instruktørens fløyte som markerte anslagene i bassengkanten i forhold til et tidsskjema, til det uforpliktende snakk om landskamper og olympiader.

Linda Camani bodde i en landsby sydpå?

Hun bodde der sammen med Christer Kramm. De leide et hus hvor vertinnen passet på at ingen i landsbyen fikk nyss om at det fantes en ekstradør mellom leilighetene. Det var et forhold uten dramatikk og spenning.

De kjørte i bil over de knusktørre slettene, badet på en strand mange mil fra landsbyen og spiste i en restaurant som for det meste ble besøkt av engelske turister. Ved et par anledninger tok de en tur med en fiskebåt ut på feltene i Atlanteren.

Klipp fra en pressekonferanse.

Herr Camani: Hva slags betingelser mener De at unge og lovende svømmere har i Forbundsrepublikken i dag?

De er gode. Etter hva jeg leser i sportspressen har hver eneste middels stor by flere svømmebassenger. Det er naturligvis en betingelse for å oppnå resultater i internasjonale stevner. Det er imidlertid ikke nok.

Hva mener De med det?

Jeg mener at svømmesporten har nådd et punkt hvor man må gå nye veier i oppbygningen av talenter.

På hvilken måte?

Det finnes flere måter.

Er Deres system et nytt system? Eller er det å gå videre på gamle metoder? Vil de antyde noe om dette?

Helst ikke.

Hvorfor det?

Fordi jeg akter å holde mitt treningsopplegg hemmelig til jeg kan forsøke det i praksis.

Og det vil De forsøke her i Wolfsburg?

Det stemmer. Men som De vet er bilindustrien inne i en krise for øyeblikket.

Da må De med andre ord vente.

Jeg har fått klarsignal til å begynne når tidene blir bedre. Hvilket de ganske opplagt blir.

Kan De vente?

Det kan jeg. Jeg ser fram til å sette mine idéer ut i praksis. Tysk svømmesport vil tjene på det.

Er De sikker på det?

Absolutt.

Vil De likevel ikke antyde hva dette går ut på? Det finnes en mengde unge talenter som er spente på hva De har å si.

Det dreier seg om en ny diett.

Hva slags diett?

Som De vet har en svømmer et stort forbruk av proteiner og fettstoffer. Jeg har i årevis eksperimentert med å tilføre min egen kropp et overskudd ov proteiner.

Det høres ut som om De har benyttet Dem av sprøyter.

På ingen måte.

Hva har De da gjort?

Jeg har spist særdeles proteinrik mat. I lange perioder har jeg spist proteiner som tilsvarer fem menneskers normale forbruk.

Er dette farlig?

Det har jeg ingen grunn til å tro.

Tror De på dette selv?

Naturligvis.

Er dette hele Deres nye idé?

Nei, på ingen måte. Det er naturligvis forsøkt tidligere. Mitt opplegg dreier seg om å benytte denne dietten sammen med treningsdoser av hittil ukjent mengde.

Tror De tyske svømmere vil finne Deres metode tilfredsstillende?

Uten tvil.

Og det store forbruket av proteiner? Tror De noen vil reagere på det?

Neppe. Det vil tjene tysk svømmesport.

Han møtte pressen i mørk dress og med solbriller. Journalistene satt på huk på golvet i den lille leiligheten.

Fjernsynsfolk la opp lys og kabler i stuen foran sofaen. Ved sofaen satt Linda Camani i sin blå strikkejakke. Hun klappet hunden Wolf på hodet og matet ham med kaker fra fatet. Ungene var i barnehagen. David Camani satt avslappet under et bilde av en akrobat. Wolf bjeffet.

Du hjalp dem altså over grensen?

Egentlig ikke.

Hva betyr det?

Det betyr at jeg var der. Jeg overbeviste dem om at de kunne krysse grensen som vanlige turister.

Du mener grensen til Spania?

Ja. Selvsagt.

Når var det?

Det har jeg allerede fortalt. I juni.

Og det gikk bra?

Helt utmerket. Ingen problemer, sa Christer.

David Camani spiste middag i en restaurant som sto tom etter at krakket i bilindustrien la en demper på virksomheten i Wolfsburg. Kelnerne bukket ham inn og fortalte om hvordan det kunne være i gamle dager.

Han nøt berømmelsen.

I det første halve året før David forsto at pengene fra notesalget ikke ville vare evig, før den tyske økonomien for alvor snørte seg til, fremdeles mens håpet om en snarlig bedring virket berettiget, ble det aldri vekslet et ord mellom ham og Christer om hva som hender med et menneske når det får følelsen av å leve et unyttig liv.

De forstår, herr Kramm. Jeg er svømmer. Som De vet har jeg alltid svømt. Jeg har visse planer om å fortsette med det. I tiden mellom verdenskrigen og i dag har jeg bare følt meg hjemme i et svømmebasseng.

Han brettet ut vinkartet.

Forstår De det?

Nei, sa Christer. Egentlig ikke. Men det er altså dette med svømmingen jeg gjerne vil forstå.

Tenker De på mitt nye treningsprogram?

Det også.

Jeg har ikke lært noe som helst, sa David Camani. Ikke det minste. Til og med mine skandaler er blitt omhyggelig organisert av andre. I de siste årene har jeg egentlig levd av mine gamle skandaler. Det er ikke mye å begynne på nytt med. Ikke sant?

Jo, sa Christer. Kanskje det.

Dette forsto Christer utmerket. Han kunne uten videre forestille seg at David Camani hadde det vrient.

Likevel.

Hva var det som fikk Christer til å konsentrere oppmerksomheten om harmløse treningsturer i øde gater i et tempo som han bare kunne følge i bil eller på sykkel? Hvorfor var han plutselig blitt interessert i endeløse joggeturer?

Det finnes knapt et bilde fra revolusjonen i Portugal. I mappen finnes bare bilder av David Camani og endel notater om rekorder. Hva var det som fikk ham til å finstille sitt japanske kamera mot David Camani? Og hvorfor ikke et eneste ord hverken før eller siden om akkurat dette? I tre uker travet han i hælene på en svømmetrener som i sportspressen ble omtalt som mannen med de nye teoriene (det skulle oppfattes ironisk) og hvordan orket han synet av denne fyren som ble oppmuntret av å bli gjenkjent av folk på benkene i parkene når han spurtet forbi i treningsdrakt?

Christer må ha spurt seg om hva denne idiotiske fotograferingen kunne føre til. I tilfelle hva?

Hva gjorde David Camani i Hirtshals høsten 1974?

Fjorten dager etter at de hadde trukket Christer opp av sjøen var han der.

Jeg fulgte etter ham.

Egentlig hadde jeg tenkt å reise tilbake til Norge. Men jeg fikk et tips i resepsjonen og så den grå bilen da han kjørte opp utenfor Sømandshjemmet. Han hadde bestilt værelse for to døgn. I spisesalen hørte jeg snakk om at han hadde vært i kontakt med den lokale dykkerklubben.

Jeg fulgte etter ham, grå bukseben, brune sko; han hinket på en måte som om noe kjedet ham, en litt komisk sleng med det høyre benet som om han forsøkte å skjule at han hadde en ubehagelig spiker i skoen. Han hevet skuldrene mot ørene i en krampaktig bevegelse, virket ikke frisk (det var dette uhellet i svømmehallen) men han labbet videre hele formiddagen, vinden hadde løyet, luften var tindrende klar, tåken hadde drevet i digre flak i dagene etter stormen, men var blitt borte og avslørte sandhauger i gatene. En bil fra renholdsverket sto parkert på hjørnet.

Han var innom en sigarbutikk og kjøpte en neve sigarer som han stappet i lommen – en utstudert bevegelse, som om han ville skjule at han ikke hadde kjøpt en hel kasse, motvinden som fikk buksene til å flagre, hinkingen, vinden – og det faktum at han labbet omkring uten mål og mening. Han trampet avgårde mellom de røde murhusene, skoene smalt urytmisk i asfalten, over broen, under broen, tilbake igjen, skuldrene hevet opp mot ørene, som om han forsøkte å skjule nakken, en ivrig og meningsløs marsj forbi tollboden og ut mot lagerskurene på bryggen. Han nølte før han satte seg på en fiskekasse, skar spissen av en sigar, tente.

Bilen sto parkert ved oppkjørslen, tett ved hydranten og til venstre for trappen, en Citroën DC registrert i Tyskland på Wolfsburg-skilter. Han var blitt magrere, tynn i håret, blek, læraktig i huden og med grått i tinningene og i øyebrynene. For en måned siden hadde han vært uheldig under trening og fått slitt av et muskelfeste. Han brukte sko med oppbygget såle.

Det var synd på fyren.

Kanskje fordi han var blitt eldre. Den læraktige huden. Den nervøse labbingen. Nakkeskinnet. Han kjøpte en kikkert hos en optiker og labbet opp på høyden ved fyret. Han sto en halv times tid og glante utover sjøen. Vi var utkjørte. Vi hadde labbet hele formiddagen. Byen var liten. De samme husene dukket opp med jevne mellomrom. Vi hadde sett det hele.