Atle Næss

Fossekraft og lange linjer

Hafslund ASA 1898–1998

En fortelling om kraft, mennesker og kapital gjennom hundre år

Gyldendal

Det afgørende ved vandkraften er at energiforsyningen her for første gang frigøres fra sin binding til et biologisk system. Gennem vandkraften får man adgang til den langt større energistrøm som driver vandets kretsløb på jorden. Solen får vandet til at fordampe over havene, som regn eller sne falder store mengder af vandet ned over kontinenterne, hvorfra det gennem floderne bevæger sig tilbage til havene. På dette sted – floden – er energistrømmen koncentreret og udgør en vedvarende kraftkilde af en helt annen dimension end det flotteste okseforspand.

Indtil dette tidspunkt havde mennesket været henvist til energiforråd som på den ene eller anden måde stammede fra fotosyntesen, brændsel fra træ eller trækkraft fra dyr, der var afhængige af græs eller foder. Med vandkraften afkobles denne binding.

Jesper Hoffmeyer: Samfundets naturhistorie

FORORD

Hele fortellingen om bedriften Hafslund kan aldri bli fortalt. Det er fortellingen om en mangesidig, ekspansiv virksomhet som har holdt på i 100 år, en fortelling som foregår på hundrevis av forskjellige steder, involverer tusenvis av mennesker og består av millioner små og store enkeltepisoder, hvorav mange er glemt og borte for bestandig.

Men alle fortellinger har en kjerne, og noen steder har man følelsen av å være i nær kontakt med denne kjernen. Disse stedene er ikke de vakre styrerommene på Hafslund hovedgård eller administrerende direktørs kontor på Skøyen. Fortellingen om Hafslund springer snarere ut fra kraftstasjonenes gamle maskinsaler – store, lyse rom der generatorene står på rekke.

Produksjon av elektrisitet ved hjelp av vannkraft appellerer mer til hørselen enn til synet. Det som til daglig synes av disse maskinene, er ubevegelig og stille, men under det hele ligger en jevn, kraftig dur, en svak risting som forplanter seg gjennom bygningene.

Her har menneskene ved hjelp av sin oppfinnsomhet og skaperevne koblet seg på en av naturens mektige energikjeder og høster kraft fra den. Duren skyldes den ustoppelige strømmen av vann som driver turbinene. Denne lyden er grunntonen gjennom alle Hafslund ASAs hundre år – det hørbare beviset på at de uregjerlige naturkreftene er satt i menneskers tjeneste.

Eller kanskje kommer man kjernen nærmere ved å gå inn i det fellesskapet som utgjøres av menneskene i bedriften, den kraften som tross alle store og små motsetninger binder de ansatte sammen i en felles oppgave, den tette veven av mennesker som utgjør en organisasjon. De formelle strukturene som styrer en organisasjon, er viktige nok, men det spørs om ikke de uformelle forbindelsene, selve atmosfæren i samspillet mellom mennesker, er vel så viktig. Kanskje man best forstår Hafslund ved å være tilskuer til et treff for bedriftens pensjonister, merke den lett løsslupne stemningen, føle all den ekte gjensynsgleden når mennesker som har tilbrakt mange år av sitt liv i en organisasjon, møter hverandre igjen, fornemme det gamle samspillet mellom høyst ulike personer som tross alt har dratt i samme retning. Kanskje er det i det tette surret av glade pensjoniststemmer en vakker sommermorgen at man fornemmer det som er bedriftens innerste kjerne.

Denne bedriftshistorien hadde ikke latt seg skrive uten utrolig mye imøtekommenhet og hjelp fra mange mennesker. Jeg viser først og fremst til listen bak i litteraturfortegnelsen over alle de tålmodige mennesker som har stilt opp og latt seg intervjue – en hjertelig takk til hver enkelt av dem!

Mine første kontakter innenfor Hafslund-organisasjonen var Stig Fagerås og Trond Aker, som skal ha takk fordi de turde å betro meg dette arbeidet. Ellers må jeg spesielt framheve Kristoffer Berents, som ikke bare har kommet med utallige opplysninger og gravd fram kilder, men også har arrangert mange av intervjuene for meg, iblant med svært opptatte mennesker som det ikke har vært spesielt lett å få avtaler med. Av andre som tålmodig har svart på mine henvendelser og hjulpet meg – iblant rent fysisk – med å lete fram stoff, må jeg nevne Liv Berit Akselsen, Hans Harald Løkke, Alf Theodorsen og Sæming Koppang. Men også mange andre i «Hafslund-familien» har hjulpet meg – takk til alle sammen!

Jeg har også fått hjelp av mange som ikke har noe direkte med Hafslund å gjøre. I farten nevner jeg Olav Zakariassen, Per Askelund, Tom Bryn, Anders Standal. Bibliotekfaglig hjelp har jeg fått av ansatte ved Fredrikstad bibliotek, Sarpsborg bibliotek, Askim bibliotek, Teknisk Museums bibliotek og Jernbanemuseets bibliotek.

Jeg beklager at det sikkert er uteglemt navn i denne listen over gode hjelpere gjennom skriveprosessen – og understreker at uten alle disse menneskene hadde det ikke blitt noen bok, mens jeg selv står ansvarlig for de eventuelle feil og mangler som trass i all hjelp fremdeles måtte hefte ved denne framstillingen. Jeg er også klar over at noen av de begivenhetene som ligger nær oss i tid, er omdiskuterte og til dels kontroversielle. Her kan jeg bare si at jeg har gjort så godt jeg har kunnet for å lage en balansert framstilling.

Dette er en fortelling – ikke en vitenskapelig framstilling. Jeg har derfor ikke funnet det nødvendig med detaljerte kildehenvisninger hele veien. Bak, s. 225, finnes et sammendrag av kildene for hvert enkelt kapittel og en omfattende liste over samtlige kilder som har vært brukt.

Kråkerøy/Hafslund i juni 1998

Atle Næss

FØRSTE DEL

MENNENE BAK

KUNNSKAP, DRISTIGHET OG KAPITAL

Den 15. mars 1855 kunne korpslege Thomas Bryn i Trondhjem glede seg over at hans hustru Kristine fødte deres femte barn, en gutt med tre eldre søstre og en bror. Men gleden over den nyfødte ble fort blandet opp med en stor sorg: Før de rakk å døpe gutten, var broren død, tre år gammel. Slik vokste den vesle Knud Ørn Bryn opp som eldste sønn, og – får vi tro – den fremste bærer av doktor Bryns ambisjoner.

Thomas Bryn var sønn av en sorenskriver og eidsvollsmann, men ble foreldreløs snaue 14 år gammel. Han fikk hjelp til sin medisinske utdannelse og var etter alt å dømme en usedvanlig god lege etter tidens mål, med en særlig evne til å vinne pasientenes tillit. Tre år etter at sønnen Knud var født, tiltrådte Thomas Bryn embetet som stadsfysikus i Trondheim, og han rakk å få ytterligere sju barn med sin Kristine før hun døde i barselseng i 1869. Han var en personlig beskjeden mann, som straks gjemte sin St. Olav i en skuff og aldri tok den fram. Hans ambisjoner lå på andre plan. Han var dypt interessert både i filosofi og i praktisk medisin – det siste i så høy grad at han som pensjonist begynte å «hospitere» ved sykehuset i byen for å få anledning til å overvære kompliserte operasjoner.

Thomas Bryn var over 40 år da Knud kom til verden, og en annen av hans sønner har skildret ham som en streng og noe fjern far, i tidens stil. Det påstås at han forlangte at barna skulle stå under måltidene, uvisst av hvilken grunn. Men han var en praktisk begavet mann med en leges sans for det umiddelbart nyttige – han ordinerte enkelte pasienter to fotturer daglig i stedet for medisin! Dr. Bryn har sikkert oppmuntret unge Knuds interesse for teknikk, og neppe beklaget at den eldste sønnen utdannet seg i praktisk-teknisk retning etter latinskolen, i stedet for å studere jus eller medisin, eller for den saks skyld teologi, som andre familiemedlemmer. Alt som guttunge eksperimenterte Knud med gassballonger og hjemmelagde telefoner, og hans første arbeidsplass etter teknisk skole ble ved de hurtig ekspanderende norske jernbanene.

NØTTEKNEKKERMASKINEN

Knud Bryns bror, legen Halvdan Bryn, har fortalt hvordan Knud som 15-åring konstruerte en nøtteknekkermaskin, «hvis indre bestod av hammere, ambolter, vektstenger og hjul». Bruksmåten var enkel: Man slapp nøttene ned gjennom et hull i toppen og sveivet på et håndtak. Da skulle nøttekjernene komme ut på den ene siden, og skallet på den andre. Maskinen klarte uten vanskelighet å knekke nøttene, forteller dr. Bryn. Problemet var at det ble gjort så grundig at resultatet ble en eneste grøt av nøttekjerner og skall …

Men dampkraft og jernbaner var midt på 1870-tallet for etablert og tradisjonell teknologi å regne. Den unge Knud Ørn Bryn innså åpenbart at den opplæringen man kunne få i Norge, ikke strakk til når det gjaldt den virkelig moderne teknikk, som nettopp på denne tiden begynte å ta vitenskapelige oppdagelser i praktisk bruk nesten like fort som de ble offentliggjort. 21 år gammel reiste Knud til den tekniske høyskolen i München, der han studerte et år.

En ting er at han her tilegnet seg tidens teknologiske spisskompetanse, kunnskaper som på det nærmeste var ukjente i Norge. Men når Knud Ørn Bryn tjue år seinere faktisk lyktes med sitt dristige, nærmest visjonære pro-sjekt ved Sarpsfossen i Glomma, må en annen av forklaringene også ligge her i München. Visjoner, kunnskaper og ideer er bra nok. Men fosseutbygging dreier seg også i høy grad om kapital, om å få noen til å risikere hundretusenvis av gode tyske riksmark. Kanskje knyttet han i München personlige forbindelser til unge tyske ingeniører som to tiår seinere satt nær toppen i tysk industri. Kanskje var det så enkelt som at han lærte flytende tysk og visste hvordan tyskere tenkte, visste hvilke toner han skulle slå an for å få støtte.

Vi vet ikke – og sporene er borte for alltid. Arkivene til Den Kongelige Polytekniske Skole i München (i dag Teknisk Universitet) ble delvis ødelagt under annen verdenskrig. Det eneste bevis på at den unge Knud Bryn studerte der, er et innmeldingsskjema fra 17. oktober 1876, der det framgår at Bryn ble skrevet inn som «student» ved «ingeniøravdelingen». Det framgår også at han studerte der fra og med vintersemesteret 1876-77 til og med sommersemesteret 1877 – men nøyaktig hvilke fag og disipliner vet vi ikke, og enda mindre det som kanskje er enda viktigere, hvilke forbindelser han knyttet.

Knud Bryn vendte hjem til Trondhjem, og som sin gamle far stilte han sin kompetanse i byens tjeneste. Han ble assistent hos byingeniøren. Han giftet seg og fikk en datter. Arbeidet med veitraseer og vannverk kunne være nyttig nok, men det var noe annet som opptok fantasien hans: elektrisiteten. Der dampmaskinen utfører sitt arbeid med påtrengende larm, sviende hete og kaskader av damp, virker elektrisiteten raskt, presist og stille gjennom en unnselig, tynn ledning.

Samtidens mest oppfinnsomme hjerner arbeidet med å finne ut hva denne tause og usynlige kraften kunne utrette. Og framskrittene kom raskt: telefonen i 1875, glødelampen i 1879, overføring av strøm over store avstander i 1882, dreiestrøms-motoren i 1887. Knud Bryn fulgte nøye med. I 1883 holdt han et foredrag om elektrisiteten i Trondhjems polytekniske forening, som derpå gav ham et stipend på 400 kroner for å reise til verdensutstillingen i Wien og studere de siste nyheter. Da han kom hjem, startet han Trondhjems elektriske byrå og begynte å installere elektrisk lys i byens bedrifter.

Dette var fremdeles pionervirksomhet på grensen til det eksperimentelle. Elektrisitetens muligheter var ikke anerkjent blant folk flest, ikke engang blant de ledende skikkelser i samfunnet. Da Bryn hadde sagt opp sin trygge stilling hos byingeniøren, møtte han en dag ordføreren i Trondhjem på gaten. Ordføreren spurte hva i all verden Bryn nå skulle ta seg til, og ingeniøren svarte at han ville arbeide med elektrisitet. «Skal De bli telegrafist» undret ordføreren seg.

I 1883 hadde Bryn også besøkt Nürnberg, ikke langt fra München der han studerte noen år før. Til denne Bayerns nest største by hadde bøtkersønnen Sigmund Schuckert ti år tidligere vendt hjem fra en omflakkende tilværelse som mekaniker, fordi hans mor var blitt enke. Schuckert var en begavet håndverker, som til og med hadde arbeidet for Thomas Edison på dennes verksted i Newark. Han startet et lite verksted, som i løpet av ganske få år vokste til storbedriften Schuckert & co., ikke minst fordi de bayerske myndighetene aktivt støttet Schuckert på bekostning av den preussiske konkurrenten Siemens.

Hensikten med Bryns besøk i Nürnberg var åpenbart å kontakte Schuckert. Den unge ingeniøren reiste nemlig hjem med en avtale om at han skulle være representant i Norge for dette firmaet. Med en slik forbindelse til den mest avanserte teknikk i samtiden bød ikke Trondhjem på nok utfordringer, selv om han rakk å forsyne både Domkirken og hotell d’Angleterre med elektrisk lys. Året etter brøt Knud Bryn opp fra fødebyen og slo seg ned i Kristiania, der mulighetene selvsagt var langt større. Rent personlige forhold kan også ha spilt inn ved flyttingen. Knud Bryn hadde gjennomlevd en tragedie. Hans kone fødte en sønn sommeren 1883, men en måneds tid etter fødselen døde både hun og barnet, og Knud Bryn ble alene igjen med en tre år gammel datter. I Kristiania giftet han seg på nytt i november 1886.

I hovedstaden utfoldet Bryn seg energisk gjennom de neste ti årene. Han var med å starte A/S Elektrisk Bureau, der forbindelsene med Schuckert selvsagt kom til nytte. Men alt i 1886 forlot han EB og ble direktør for Kristiania Telefonselskab. Den unge trønderen pekte seg ut da Kristiania straks etter trengte en profesjonell rådgiver på spørsmålet om byen burde etablere et elektrisitetsverk. Sommeren 1887 ble han sendt på en reise rundt i Europa og til USA for å studere elektrisitetsforsyning – kanskje den første «rådgivende ingeniør» i norgeshistorien. Det samme gjentok seg i 1889, da telefondirektør Bryn etter sin nye studiereise kunne framlegge et kostnadsoverslag for etablering av et kommunalt elektrisitetsverk.

Dette verket var basert på en kullfyrt dampgenerator. Riktignok var Bryn inne på muligheten for å bruke vannkraft, også fra fosser et stykke unna – men han var redd for at overføringsledningene ville bli ødelagt i vanvare eller ved hærverk. Det lyder pussig i dag, men Bryn var ikke alene om denne bekymringen. Han gikk også inn for likestrøm, en teknologi som var i ferd med å bli gjort gammeldags, men som han kjente fra sin egen tid i Elektrisk Bureau. Elektrisitetsverket ble bygd – av Schuckert – etter Bryns planer.

Dette var travle arbeidsår for Knud Bryn, som midt oppe i det hele mistet også sin annen kone og giftet seg for tredje gang. Han ble en drivende kraft i Polyteknisk Forening, der nye ideer og ny teknologi ble heftig diskutert, formann i perioden 1892–93. Og han reiste enda en gang til USA – for å studere hvordan man i stor målestokk kunne produsere elektrisitet ved hjelp av vannkraft.

Lønnsomheten av driften ved Kristiania elektrisitetsverk var nemlig omdiskutert. På et livlig møte i Polyteknisk Forening hevdet vannkraftentusiasten ingeniør Størmer at Bryns beregninger for driften av kullkraftverket ikke hadde slått til, og at vannkraft var det eneste som hadde framtiden for seg i Norge. De fleste var i prinsippet enige, men forutså at det ennå kunne ta en stund før fosseutbygging i stor stil var praktisk og økonomisk mulig. Bryn selv pekte på at det falt billig å importere kull i store mengder til Kristiania, siden byen lå ved sjøen.

Knud Bryn hadde selvsagt en viss prestisje knyttet til de løsningene som var valgt i Kristiania. Det betydde imidlertid ikke at han lukket øynene for ny teknologi. Han så utmerket godt hvilke gigantiske ressurser som skjulte seg i de norske fossene. Men han fant det foreløpig ikke praktisk å koble disse overdådige energikildene til det kompliserte apparatet som skulle til for å distribuere og selge elektrisk strøm «i smått» – en dampgenerator kunne gjøre det like bra, og hadde den store fordel at den kunne plasseres midt i byen der strømmen skulle brukes. Men på sin andre amerikareise kom Bryn i kontakt med aluminiumsfabrikanten mr. Hunt i Pittsburgh.

Tidligere i århundret hadde aluminium vært så vanskelig og dyrt å framstille at keiser Napoleon III hedret sine mest utvalgte gjester med å la dem spise på aluminiumstallerkner. (Resten av selskapet måtte klare seg med hoffets ordinære gulltallerkner …) Industriell framstilling av aluminium var en helt ny prosess, mindre enn ti år gammel da Bryn kom til Pittsburgh. Bryns engasjement viser at han slett ikke var noen tilbakeskuende, overforsiktig mann på teknikkens område, slik det var blitt antydet da diskusjonen gikk i Kristiania om damp kontra vannkraft.

Å lage aluminium var noe som krevde elektrisk energi i store mengder. Til slik fabrikasjon trengtes to ting; en stor foss til å skaffe energien, og en god havn like ved for mottak av bauxitt og utskiping av ferdig aluminium. Dette var perfekt, mente Bryn: Mr. Hunt hadde teknologien og kapitalen – herr Bryn hadde fossen og havna.

Det vil si – han hadde slett ikke Hafslund-godsets halvdel av Sarpsfossen og dets havn ved Sannesund. Men mulighetene til å få tak i denne vannkraften var til stede. Hafslund var nemlig nettopp kjøpt av et norsk konsortium, med tyngdepunkt i Fredrikstad. Forut for dette kjøpet hadde eierne av den andre fossehalvdelen, Borregaard ved det engelske selskapet Kellner Partington Pulp co., vært i ferd med å kjøpe også Hafslund, men for å hindre fullstendig utenlandsk overtagelse av denne store naturressursen hadde konsortiet i stedet fått tilslaget for en pris av 635 000 kroner.

Nasjonens ære var reddet – men heller ikke stort mer. For det nydannete selskapet maktet ikke mer enn selve kjøpet. Noen økonomisk mulighet til å starte utbygging av vannkraften med norsk kapital fantes ikke. Det manglet ikke på beske kommentarer, ikke minst var folk i Sarpsborg bitre over at Fredrikstads trelastbaroner på denne måten hadde lammet utviklingsmulighetene i byen. Det var ikke vanskelig for Bryn å få Hafslund på hånden for et halvt år; selv om han riktignok måtte tilby 800 000 kroner for godset med alle «tilliggende herligheter», først og fremst altså vannkraften.

Mr. Hunt sa ja – men hans styre sa nei. Med tilbudet fulgte et vilkår, nemlig at halvparten av kapitalen og halvparten av styremedlemmene i det selskapet som skulle stiftes, måtte være norske – ellers ville jo hele ståheien rundt den norske overtagelsen og nektelsen av Kellner Partingtons kjøp vært meningsløs. Det kunne ikke amerikanerne gå med på.

Knud Bryn hadde en foss på hånden, men manglet 800 000 kroner. Selv forteller han nøkternt hva som hendte: «Da … reiste jeg ned til firmaet Schuckert & co., hvis agent jeg tidligere hadde været, og forela saken for dette selskaps generaldirektør, Alexander Wacker.»

Wacker – som nå strengt tatt var direktør ikke i Schuckert & co., siden dette var omgjort til aksjeselskap, men i Elektrizitäts-Aktiengesellschaft vormals Schuckert &c Co., Nürnberg, EA i dagligtale – hadde åpenbart full tiltro til sin tidligere norske representant: «Kontrakt blev avsluttet med mig om at jeg skulde kjøpe Hafslund gods i mit navn, men med pengemidler som blev stillet til min disposition av firmaet Schuckert, og paa denne maate blev godset kjøpt inden haandgivelsen var utløpet.» Det dreide seg visstnok bare om dager før denne fristen var ute.

Slik kom Kristianias telefondirektør i vel et år til å stå som storgodseier i Østfold. Selvsagt er denne raske handelen et klart bevis på at Knud Ørn Bryn var en usedvanlig mann, som ikke bare hadde kontakter, men velfunderte ideer som han kunne legge fram på en overbevisende måte. Men dette var også Schuckerts måte å gjøre forretninger på. For å få bygge kraftstasjoner eller andre kostbare anlegg, særlig utenfor Tyskland, måtte bedriften inn med finansiering – noe som vi snart skal se brakte den i alvorlige vanskeligheter. Faktisk startet Schuckert dette året – 1895 – et eget finansieringsselskap i Nürnberg, Continentale Gesellschaft für Elektrische Unternehmungen, nettopp for slike investeringer.

Hafslund gods med halve Sarpsfossen var altså Bryns i navnet, men Schuckerts i realiteten. Nürnberg-firmaet hadde satset 800 000 kroner på sin tidligere representants visjoner om de enorme energimengder som kunne hentes ut av fossen. Nå måtte de bruke den til noe. Det virket ikke som noe stort problem, for mr. Hunt var fremdeles interessert i å bygge et aluminiumsverk. Forskjellen var bare at nå måtte han kjøpe kraften av Schuckert og Bryn.

Men det ble allerede produsert aluminium i Europa, av Schaffhausen i Sveits. Dette selskapet var villig til å strekke seg svært langt for å stanse etableringen av en konkurrent i Norge. Uten at verken Schuckert eller Bryn kjente til det, forhandlet Schaffhausen med amerikanerne, og til slutt fant sveitserne seg, som Bryn tørt bemerker, i «forholdsvis ydmygende vilkaar». Sveitserne fikk en årlig kvote og skulle overlate resten av det europeiske markedet til mr. Hunt og hans fabrikk i Pittsburgh. Til gjengjeld lovet Hunt å droppe planene om aluminiumsverk ved Sarpsfossen.

Hva slags vogn skulle de tusenvis av hestekrefter som Schuckert hadde kjøpt seg, nå spennes for? Problemet viser at utnyttelsen av elektrisiteten enda på mange måter befant seg på et nesten eksperimentelt stadium. Tanken på levering «til borgerlig behov» – altså hjem eller småbedrifter – var fremdeles ikke aktuell. Schuckert så seg i stedet om etter en annen energikrevende industriprosess. De ansatte en kjemiker for å forsøke seg fram med framstilling av karbid, og hans resultater virket lovende.

I alle fall måtte jo kraftverket bygges. Arbeidet begynte i 1896, mens Bryn fremdeles formelt stod som eier. Schuckert forskutterte penger, og Den Norske Industri- og Vexelbank stilte en kassakreditt på 1,5 millioner kroner. Mens byggingen pågikk, ble det sendt ut innbydelse til stiftelsen av et selskap til å drive kraftverket og karbidfabrikken – og, tilføyes det nærmest som en ettertanke: «Endelig agter det (Aktieselskabet) at overføre Lys og Kraft i industrielle Øiemed til Omegnen af Hafslund.»

INTERNASJONALE FORVIKLINGER

Schuckert brakte med seg flere erfarne folk til Norge, der prosjekter av Hafslund-utbyggingens størrelse ennå på det nærmeste var ukjent. Men samarbeidet på grunnplanet mellom tysktalende og nordmenn kunne nok lide litt under språkvanskeligheter. En sveitsisk montør ved navn Plank ble rasende på snekker Ludvig Olsen, og levenet var så voldsomt at ingeniør Ruths kom løpende til og spurte hva det gjaldt.

«Det er noe n’Plank vil ha forklart mæ’,» svarte Olsen. «Men jæ’ skjønnærn’te å han sier – for mæ’ høres det som dundravetter, sakramenter og Jomfru Maria!»

Under disse forutsetningene, og med svært optimistiske kalkyler for lønnsomheten av karbidproduksjon, ble Aktieselskabet Hafslund stiftet 18. mars 1898 – på Grand Hotel i Kristiania – med en aksjekapital på tre millioner kroner, halvparten norsk, halvparten Schuckert. Formann i direksjonen ble Knud Bryn, som deretter straks også ble ansatt som adminstrerende direktør. Alt året før hadde han sluttet i telefonselskapet.

Så holdt det hele på å gå galt. Høykonjunkturen – for ikke å si jappetiden – i siste halvdel av 1890-årene fikk en bråstopp i 1899. Industri- og Vexelbanken kom i store vanskeligheter, og forlangte kassakreditten tilbakebetalt. Det var overhodet ikke mulig å reise halvannen million kroner i Norge, og Bryn fryktet at Schuckert ville benytte anledningen til å kvitte seg med den norske eierandelen og overta Hafslund helt og holdent – tross alt hadde jo firmaet lagt ut temmelig mange penger på foretaket, uten foreløpig å få annet igjen enn leveringene av maskinene til kraftverket.

Igjen foretar Knud Bryn en av sine reiser til Tyskland, en reise som åpenbart løser problemene. Hvilke kontakter har han kunnet utnytte, hvilke argumenter har han brukt, hvilke knapper har han trykket på for å reise halvannen million norske kroner? Det vet vi ikke. Det vi vet, er at han reiste til et av de tyske medlemmene i Hafslunds direksjon, bankieren Max Warburg i Hamburg, «og satte ham ind i hele situationen». Hvordan det enn forholdt seg, forstod Warburg åpenbart situasjonen på samme måte som Bryn. For, som Bryn kortfattet forteller nesten 30 år seinere: «Ved dette firmas hjælp blev der uten videre stillet til disposition de nødvendige midler til at indfri hele kassekreditten i Industribanken.»

Én ting er sikkert: Dette er en avgjørende begivenhet i AS Hafslunds historie. Det var sannelig ikke alle norske fosseutbyggere som hadde en Max Warburg å reise til i nødens stund.