Atle Næss

Korsfareren

Kriminalroman

Gyldendal

1

Det var sannsynligvis ikke en ulykke. Det sto i begge avisene.

Fredriksstad Blad hadde bare en henvisning på førstesida, men et stort oppslag midt i. Det var et intetsigende bilde av det nokså utrivelige huset på Trosvikstranda, med en utførlig beretning om hvordan han var blitt funnet død med store hodeskader «og andre skader som politiet foreløpig ikke vil kommentere nærmere».

Han hadde vært i ferd med å bli full som et svin da Håkon gikk. Han kunne ha fått taket i hodet uten å merke det. Var det noen som hadde ventet utenfor, til kysten var klar?

Demokraten hadde et like uinteressant bilde, på første side. Men de hadde enten en journalist med lang hukommelse, eller de hadde drevet litt rask research på morgenen, for overskriften deres lød: «Gammel rockestjerne funnet død». Og inne i avisen hadde de – det var det verste! – et eldgammelt fotografi.

Håkon Hov kikket nøye på bildet, prøvde å huske. De fire sto oppstilt ved siden av hverandre med gitarene foran seg støttet mot golvet, unntatt Rino som bare holdt et par trommestikker i hendene. Håret var halvlangt på dem alle sammen, etter de beste forbilder. De hadde bukser med sleng nederst og store, rufsete jakker med forskjellige blomstermotiver – alt i alt var det lett å se at bildet var tatt i 1969. Ansiktene var ikke til å skjelne skikkelig i den dårlige avistrykken, men Leif slapp som vanlig rimelig fra det, han var den eneste som smilte der han sto med bassgitaren.

«På dette gamle arkivbildet ser vi den omkomne, Leif Bruseth, ytterst til høyre».

På dette gamle arkivbildet ser jeg en mengde forskjellige ting, tenkte Håkon Hov. Jeg ser fire venner, jeg ser umåtelige ambisjoner, jeg ser moro, fyll og spetakkel, men for min egen del ser jeg først og fremst et forsøk på å gjøre noe, bli til noe, forstå noe. Og så ser jeg ulykker, nederlag og katastrofe.

«Avdøde var i sin tid bassist i det kjente Fredrikstad-orkesteret The Furious Crusaders, som vant Østfold-mesterskapet for rockeband, spilte inn plater og dro på vellykkede turnéer i Sverige og Danmark. Bandet hadde sin storhetstid rundt 1970.»

Og siden hadde det bare gått nedover? Håkon la avisene vekk og lurte på hvem som kom til å ringe ham først.

Det var en overraskelse, for det var verken Jørgen eller Rino. Heller ikke var det politiet, men en kvinnelig journalist fra Fredriksstad Blad. Det var tydelig at de var blitt tatt på senga av konkurrenten og nå aktet å følge opp med litt mimring. Dette var jo prima stoff – gamle band spilte gjensynskonserter for et begeistret publikum av nyskilte førtiåringer annenhver uke. Det var ikke lenge siden han sjøl og de andre hadde fått en forespørsel fra en ivrig restauranteier nede i byen. Men nå kunne dama se for seg et bra lite oppslag, det var tydelig: «Bassist død – aldri noe come-back for Furious Crusaders». Han forklarte tålmodig at det aldri hadde vært aktuelt, og at han for sin del ikke en gang hadde en elektrisk gitar i huset. Rino ville neppe røre ei trommestikke om den så var forgylt, og hva Leif angikk, så ville han spilt sammen med hvem som helst bare han fikk noe å drikke for det, og han ville spilt akkurat like dårlig som for femten år siden.

Det var dumt å si så mye til en nysgjerrig journalist. Håkon trøstet seg med at det var for å ta motet fra henne. Noe i stemmen hennes før hun la på kunne tyde på at han hadde greid det.

Nei, han spilte ikke lenger, og det var så lenge siden han sjøl var blitt skilt at han knapt en gang gikk på restaurant mer.

Det var fredag, en av hans fredager, og han så på klokka. Oslotoget skulle være inne 17.59, hvis det ved et eller annet usannsynlig sammentreff skulle vise seg å være presis. Han forberedte seg på å kjøre innover i god tid likevel. Han likte ikke tanken på at Magni kanskje skulle bli stående og vente. Jentungen var en slags postpakke, som tålmodig fant seg i å bli sendt mellom Oslo og Fredrikstad annenhver helg. Så burde hun i det minste slippe å bli henlagt før utlevering.

Men telefonen ringte en gang til. Heller ikke denne gangen var det en av de gamle band-kameratene. Det var en mørk, høflig mannsstemme med tydelige spor av Fredrikstad-dialekt.

– Mitt navn er politiførstebetjent Fossen.

For en tungvint tittel å dra rundt med, tenkte Håkon Hov. Og dødsfallet er bare mistenkelig. Det har jo stått i avisa?

– De forstår formodentlig hva det gjelder?

Det var ikke mange som fremdeles sa De. Men en politiførstebetjent måtte jo snakke med så mange slags mennesker.

– Jeg har lest avisene, svarte Håkon. – Det dreier seg om Leif, ikke sant?

– Nettopp. En trist historie. Han var naturligvis en venn av Dem?

– Var er den korrekte formen av verbet, ja. Vi hadde svært lite med hverandre å gjøre i de siste åra.

– Det sier de fleste, sukket Fossen. Hva han nå kunne mene med det. – Vi må snakke sammen. Har du tid i ettermiddag?

Så lenge varte altså dis-formen. To minutters telefonsamtale, og man kjente hverandre. Det var like greit sånn, tenkte Håkon. Det var så mange andre måter å vise avstand på, hvis man ville. Men kunne det virkelig haste så forferdelig å etterforske et mistenkelig dødsfall når avdøde var en subbete dranker som kunne ha kommet ut for hva som helst? Klokka var fem en fredag ettermiddag – de måtte allerede være godt inne i politiets magre overtidsbudsjett.

– Nei, svarte han. – Det har jeg faktisk ikke. Jeg skal hente datteren min på jernbanestasjonen om en time, hun kommer aleine med toget fra Oslo. Sekstoget.

– Det var ergerlig, sa politiførstebetjenten. – Jeg skulle så gjerne ha … Og du har ingen som kan passe jentungen litt?

– Passe henne? Håkon merket at irritasjonen presset stemmen hans opp i et lysere toneleie. – Passe henne? Hør her …

– … Fossen …

– … akkurat, ja … hør her, Fossen: Jeg er sammen med den jenta to døgn annenhver eller tredje hver uke. Det er alt.

– Jeg skjønner det, sa Fossen. – Men av og til må nok sånne personlige hensyn vike i vår bransje. Vet du hva, Hov? Ta med deg frøkna hit ned i Brochsgate på stasjonen! Hun vil sikkert synes det er gøy å se seg om litt her. Så prater vi to litt imens. Hvor gammel er hun?

– Elleve, svarte Håkon motvillig.

– Nettopp! Jeg skal få en kollega til å vise henne noen håndjern og litt om fingeravtrykk og sånt. Hun har vel lest om Frøken Detektiv? Hun kommer til å storkose seg! Er det en avtale? Kvart over seks?

Det overtidsbudsjettet kunne ikke være så lite som politimesteren ville ha det til.

– Kan jeg si nei?

– Helst ikke, svarte Fossen. – Det blir enklest for alle på denne måten. For deg også, Hov!

– Er dere alltid så gira på å etterforske dødsfall, sa Håkon med en følelse av at det var best å få dette overstått.

– Tja, svarte politimannen. – Det kommer nå an på dødsfallet det da, vet du.

– Toget kan være forsinket …

– Kom så fort dere kan, du Hov, så årnær det sæ nok!

Det var ordspråk nummer én her i denne byen. Summen av all livsvisdom: Det årnær sæ nok!

Men for det meste var det naturligvis sant.

Håkon tenkte på Leif sånn som han hadde sett ut kvelden før. Oppblåst av årelang fyll. Håkon hadde vært hissig, Leif overlegen. Og han hadde vært høyst levende da Håkon gikk.

Han hadde ingenting å bidra med, ingenting annet enn å få seg sjøl rotet opp i noe ugreie. Og han visste av altfor bitter erfaring at rotet man seg først opp i noe ugreie med politiet, kunne det være håpløst å komme ut av det igjen.

Håkon så at klokka var i ferd med å bli mange. Og ingen av de andre ringte. Han måtte se i notisboka si for å finne Jørgens nummer – så sjelden ringte han det altså nå for tida. Han håpet at Jørgen var hjemme og tok telefonen sjøl.

Men ingen av delene slo til. Det var Elisabeth som svarte.

– Har du lest avisen, Elisabeth? spurte han.

– Ja, svarte hun, liksom langt borte. Hadde hun grått?

– Det var for jævlig, sa Håkon for å si noe.

Jørgen hadde vakt i helga, viste det seg. Håkon kunne jo prøve å ringe ham på sykehuset.

– Nei, det er ikke nødvendig. Kanskje han ringer meg. Han vet vel muligens noe mer? Har han ikke ringt deg?

– Nei.

– Han ringer sikkert. Ha det, Elisabeth.

Det var på tide å kjøre innover. Han likte å ha god tid.

Ute var det fremdeles kaldt. Det var mars, men ikke spor av vår i lufta. Riktignok varmet sola godt midt på dagen, men alt nå kunne han kjenne at det kom til å bli enda en iskald natt. Det var ikke bra for plantene hans, dette var den verste, mest kritiske tida. Han gikk en sving bortom og så at kaldbenkene var godt dekket til.

Kassevogna, den gamle Mazdaen, var dypfrossen. Han hadde ikke tenkt på å sette på motorvarmeren. Men den startet på tredje forsøk. Den smale grusveien ut fra gårdsplassen og forbi nabogårdene virket farlig glatt. Han skulle ha strødd. Eller hatt råd til en ny bil, med firehjulstrekk. Han tok det svært pent på den svingete, bakkete gårdsveien. Naboen hadde naturligvis traktor og kunne dra ham opp av grøfta hvis det ble nødvendig. Med en vennlig bemerkning – og et lite flir. Det var best å slippe.

Håkon kjente at han var nervøs. Det kunne være fordi han skulle hente Magni. Han stoppet og så seg om før han kjørte ut på hovedveien. Han svingte til venstre og kom ut på den lange rette sletta der trafikken mellom Fredrikstad og Hvaler som oftest gikk lovlig eller aller helst ulovlig fort. Magni var naturligvis i ferd med å forandre seg – hvorfor skulle hun ikke det? Da hun var liten, hadde hun hatt problemer med navnet sitt. Lenge hadde hun kalt seg selv for «mange». Håkon og Rita hadde tatt etter og brukt ordet som et kjælenavn, helt til Rita plutselig hadde protestert. Med en viss rett. Det gikk ikke an å kalle jentungen for «mange». Men det lød flott, tenkte Håkon. Som om ungen var fullt klar over at tilværelsen var et rollespill der det ikke gjaldt å være noen, en person, for ikke å si en personlighet! Nei, det gjaldt å være noe. Kunne plukke fram ett eller annet som passet til anledningen. «Jeg er mange.»

Og nå ble hun stor. Snart ville hun stille seg kritisk til det meste – i alle fall til foreldrene og den måten de hadde innrettet seg på.

På hovedveien var det i det minste tørt. Han kjørte forsiktig i den vanskelige svingen ved kirken, ga på litt over den siste rette strekningen før femti-sonen der tettbebyggelsen på nordre Kråkerøy begynte. Bilen gikk ikke særlig bra. Den begynte å bli gammel og var dårlig stelt.

Akkurat som eieren? Kanskje var det likevel møtet med han der … Fossen, var det ja … som gjorde at han kjente noen svake trekninger i mellomgolvet: der nede satt nervøsiteten, i dag som for tretti år siden. Følelsen spredte seg opp til halsen. Håkon kjente at den ville snøre seg sammen hvis han ikke greide å slappe av. Ingen grunn til å lure seg sjøl. Noe var helt galt når man ble innkalt på politikammeret en fredag kveld fordi det var skjedd et dødsfall i et hus en mils vei unna. Men ingen hadde sett ham komme eller gå kvelden før. Så vidt han visste?

Kanskje noen hadde lagt merke til bilen? Tull. Strøket der Leif bodde – hadde bodd – vrimlet av forfalne biler.

På høyre hånd passerte han den gamle, gule Ankerløkkenbygningen, der ingen båter ble bygd eller reparert mer. Noen av kontorene var leid ut, man kunne for eksempel få reparert ryggen hos en fysioterapeut eller klippet håret.

Det siste trengtes nok. Håkon gløttet automatisk opp i speilet. Svingen opp mot brua kunne være glatt, han tok det pent og tenkte at en av Fredrikstad-vinterens få velsignelser var at Kråkerøy-brua for det meste holdt seg pent på plass. Om sommeren gikk den opp og ned som en jo-jo for å slippe gjennom digre havseilere med ruvende, potente master.

På en eller annen måte hang det vel sammen – det nedlagte skipsverftet og den iøynefallende rikdommen. Han tok av til høyre mot biblioteket og fortsatte forbi det store gule sykehusanlegget. Der inne et eller annet sted lå antakelig Leif … det som hadde vært Leif. Nå var det bare skallet igjen. Men det var ikke brukbart til noen ny virksomhet.

Han rakk i alle fall toget. For en gang skyld kom det feiende inn på stasjonen presis på minuttet. Som alltid kjente Håkon et øyeblikks angst for at noe hadde gått galt – at Magni ikke var kommet på riktig tog, at hun ikke husket å gå av … før han så en liten person godt innpakket i snow-jogs, dynejakke, hansker, skjerf og topplue som bar på en smart sportsbag og nå kom langsomt skridende over perrongen.

Og som alltid ble han overrasket over de følelsene som veltet opp ved synet av den vesle, sårbare, fremmede skapningen som var datteren hans. Hvis følelselivet hans til daglig kunne sammenlignes med en avgnagd, ufruktbar steppe, var hun det sjeldne regnet som fikk den til å blomstre, en kort og hektisk periode. Men det fantes ingen akseptabel måte å vise det på.

Av lang erfaring visste Håkon at sånne vanskelige øyeblikk bare kunne takles ved at man lot som de ikke eksisterte.

– Hei, gamla, sa han rolig og rakte ut handa etter bagen. – Hyggelig å se fjeset ditt.

Magni mumlet noe ned i skjerfet, og de gikk ved siden av hverandre mot bilen uten å si mer. Da de hadde satt seg inn, spurte Håkon liksom i forbifarten hvordan mora hadde det og fikk noenlunde den samme mumlinga som svar. Så startet han og svingte ned mot St. Croix-krysset. Han kjørte forbi brannstasjonen før han svingte opp til høyre og inn i St. Croix-gate. Først da forklarte han Magni det uvanlige ærendet de var ute i.

Foran politistasjonen var det plass nok til å parkere. De gikk inn i gangen. Den førte inn mot ei dør som naturligvis var låst nå, døra inn til et stort ekspedisjonskontor. Gjennom et trådglassvindu kunne de ane at det var tomt. Magni prøvde å kikke inn med store øyne, men egentlig var det ikke mye å se på, visste Håkon. Det kunne like godt vært folkeregisteret eller trygdekontoret.

Ei luke ble åpnet i veggen ved siden av dem, og en kvinnelig politikonstabel i uniform kikket ut.

– Hov? spurte hun og da Håkon nikket, trakk hun hodet til seg igjen. Et øyeblikk etter kom hun ut gjennom ei dør og sto ved siden av dem i gangen.

Hun var liten, lys og rakte fram ei fast, kjølig hand som Håkon grep.

– Hilde heter jeg, sa hun.

– Håkon Hov, sa Håkon. – Og dette er Magni.

Jenta så på henne. Håkon skjønte at Hilde, som knapt kunne være mer enn noen-og-tjue år, ikke helt svarte til hennes oppfatning av en politikonstabel. Trass i uniformen.

Hun viste trappa han skulle gå opp for å finne Fossens kontor, og snudde seg så mot Magni.

– Har du lyst til å se noe skikkelig politiutstyr?

Det var ingen tvil om at Magni hadde lyst. Håkon gikk fra dem med relativt god samvittighet og banket på hos Fossen.

Politiførstebetjenten var en mann som ved første øyekast virket jevnaldrende med Håkon. Han var stor og mørk, med nesten svart hår og et kinnskjegg som fikk ham til å minne om en eller annen countrysanger. Ansiktet var tungt og firkantet. Håkon visste han hadde sett ham før, et eller annet sted i byen. Det var jo nesten ikke til å unngå.

– Du er innflytter, du Hov?

Nettopp. Så mye lettere det hadde vært hvis han og Fossen hadde vært gamle venner fra speider’n eller fotballbanen.

– Tja, svarte Håkon. – Jeg har nå bodd her noen år.

– Visst. Men du kommer fra nord i fylket? Mysen?

– Slitu. Midt i Zululand.

Fossen smilte høflig, men tydelig uforstående.

– Nå nei, skyndte Håkon seg å forklare. – Det er en gammal lokal vits. Et sted som heter Sulerud. Sulru.

– Å ja. Og du kjente Leif Bruseth?

– Fra gamle dager.

– Ja visst. Dere spilte i band sammen. The Furious Crusaders. Vet du, Hov, det bandet husker jeg godt. Dere spilte på gamle Folkets Hus den gangen jeg traff Randi. Kona.

– Hyggelig å ha vært til litt nytte, sa Håkon.

– Nå ja, svarte politiførstebetjenten i et tonefall som fikk Håkon til å tvile på hvor nyttig det egentlig hadde vært. – Men Bruseth og de andre, de er jo her fra byen, ikke sant? Det var doktor Nøkleby, han på sykehuset, og Rino Hansen fra Sellebakk … han som er vaktmester på Saron.

– Og predikant.

– Emissær, tror jeg det heter.

– Du har god oversikt, sa Håkon.

– Personalkunnskap er viktig, utrolig viktig, svarte Fossen. – Men det har blitt vanskeligere i de siste åra.

– For vi innflyttere gjør bildet uoversiktlig …

– Tja, svarte Fossen nøytralt. – Folk flytter i alle fall mer enn før. Fra hverandre og til hverandre.

– Men hør her, sa Håkon. Han kjente at han var sulten. I fryseren hjemme lå en stor pizza han hadde forestilt seg som kveldsmat sammen med Magni. Bare at dette så ut til å ta tid.

– Visst, visst! Det er sent, du skal hjem. Jeg må nok jobbe litt til utover kvelden.

– Med et mistenkelig dødsfall?

– Tja, svarte Fossen. – Det var det da. La oss begynne på begynnelsen. Dere kjente hverandre fra den gang dere spilte i bandet. Når traff du Bruseth … og de andre?

Håkon trakk pusten og begynte å fortelle.

2

Det var en lørdagskveld tidlig på høsten det året han hadde tatt artium, den høsten han bodde hjemme og forsøkte å lese til forberedende prøver. En lørdagskveld på ett eller annet forsamlingslokale i det innerste av Østfold – var det ikke i Spydeberg? – der tre unge gutter fra Fredrikstad prøvde på den temmelig umulige oppgaven å spille triorock à la Jimi Hendrix og samtidig være danseband for sjenert småflirende eller overstadig utadvendte indre østfoldinger. De tre prøvde å drukne den åpenbare mangelen på respons i en sann syndflod av lyd, husket Håkon, og stadig kom en eller annen bort til scenen og ba dem skru lyden ned. Et band med repertoar fra svensktoppen og et tilforlatelig traust dobbeltnavn ville ha gjort kjempesuksess. Fotballgruppa eller hvem det nå var som arrangerte festen måtte ha forsøkt å knipe inn noen kroner på budsjettet ved å engasjere de tre som dundret løs på instrumentene sine med innbitte blikk som fortalte at her var det kunst som ble servert, perler for svin eller Cream for bønder, om man ville.

Og så sto ikke engang ambisjonene i forhold til resultatet. Gitaristen var god, men de milelange egotrippene hans skulle helt tydelig mest tjene til å dekke over at repertoaret var tynt. Håkon satte seg så nær opp til scenen som lydstyrken tillot. Han studerte den tynne, sleivete gutten med de runde Lennon-brillene og merket seg misunnelig de nesten unaturlig lange, magre fingrene som fort og presist vandret opp og ned på gitarhalsen. Var det ikke sånn at musikaliteten egentlig satt i fingrene? Håkon studerte sine egne, som mest av alt minnet ham om lubne pølser, og nikket trist. Alle timene i bøyd konsentrasjon over kassegitaren hadde ikke brakt ham noe sted i nærheten av det den jevnaldrende gutten der oppe fikk til. Det trøstet likevel litt å høre på sangen hans – han vrælte til i refrengene og prøvde antakelig å låte dyrisk. Det gjorde han også – som en sau, for eksempel.

Men det var ikke bare Håkon som var opptatt av de tre på scenen. Fire-fem småjenter holdt også trofast stand, delvis med fingrene i ørene, de pep og klappet med en innbitt iver som virket nesten tragikomisk i den store, halvfulle festsalen der de aller fleste så åpenbart blåste i hva slags lydtapet som ble rullet opp. Men jentene delte avgjort ikke Håkons interesse for de aggressive gitarløpene til frontfiguren i gruppa. Derimot tok de ikke et øyeblikk øynene fra bassisten, som sto smilende nesten ute på scenekanten og fektet litt med instrumentet sitt mens han kjørte de enkle bassfigurene sine, monotont og ikke alltid like presist.

Jentetekke. Det forundret alltid Håkon at han ikke kunne se ordentlig hva det besto i. Han så at bassisten hadde pene, regelmessige ansiktstrekk, langt, bølget lyst hår og et par trange olabukser. Men de hemmelighetsfulle signalene han tydeligvis sendte ut var på en fremmed bølgelengde. Småjentene var ikke stort mer enn femten år, og det var ingen tvil om at de fanget opp signalene. Var det ikke bare et forsøk på å etterligne en oppførsel de hadde skjønt var gjengs i den store verden – så sørgelig langt utenfor Spydeberg?

Naturligvis var det det. Men ikke bare. Signalene var der. Sjøl om Håkon ikke kunne merke dem, kunne han merke effekten av dem. På jentene. Det var ikke helt fritt for at han sukket litt – var han ikke der nettopp for å få tak i jenter? Gitardrømmene, drømmene om den store kunstopplevelsen, dem kunne han absolutt like gjerne dyrke hjemme foran platespilleren.

Likevel ruslet han bort til gitaristen og begynte å snakke da bandet kløv ned av scenen for å ta en pause. Det var ikke vanskelig å bli enige om at publikum besto av bønder og nykonfirmerte som aldri hadde kommet over suttestadiet hva musikk angikk. Trommeslageren dukket også fram, en liten tett kar med påfallende mye kortere hår enn de to andre.

– Jeg heter Jørgen, sa gitaristen. – Vi har e’ kasse øl i bilen. Blir du med?

Trommeslageren het Rino. Bassisten forsvant i retning småfansen med en hastighet som nærmet seg lydens. Gitarlydens. Jentene begynte plutselig å flire og se sjenert ned, registrerte Håkon, før han slo følge med de to andre ut. Det viste seg at gruppa disponerte en utrolig rusten og stygg Ford Transit med Rinos eldre bror som sjåfør og hjelpemannskap.

– Han Tom drekker’nte han, sø, sa Rino forklarende i retning Håkon før de slo seg ned bak i den kalde bilen og begynte å åpne ølflasker.

De rakk å bli nokså godt kjent på et kvarter, ølet hjalp, og mørket og følelsen av urettferdig fiasko som Håkon så inderlig godt kunne skjønne og gjerne delte med dem. Da hørte de lyder utenfor, noen banket på skyvedøra og ville inn.

– Der har vi’n Leif, sukket Rino og lukket opp.

Med ei av småjentene under hver arm smatt bassisten smidig inn i bilen og lukket døra igjen. Han satte seg godt til rette med de to og trakk opp tre pilsflasker før han nikket uinteressert til Håkon. Småjentene trykket seg godt opp til ham og flirte ustanselig, bare avbrutt av klønete forsøk på å drikke øl direkte av flaske.

– Vi ska’ spellæ om et kvarter, Leif, sa Rino. Håkon hørte at en skarp advarsel lå innpakket i den forsiktige, nesten unnskyldende replikken.

Hva nå enn advarselen gikk ut på, lot det ikke til at Leif tok særlig notis av den. Han helte nedpå øl og begynte å kline med de to jentene, som klemte seg ivrig opp til ham på hver sin side. Håkon ble både flau og imponert – mest imponert. En annen stakkar hadde problemer med å få tak på ei jente, mens denne her uten den minste vanskelighet ordnet seg to om gangen!

Problemene kom da de skulle inn på scenen igjen. De to andre måtte nesten dra Leif med seg da pausen var slutt. Han hadde rukket å bli pussa i løpet av den halvtimen og ropte irritert at han blåste i både bassgitar og honorar. Han ville være hos jentene sine! Jørgen og Rino blåste på ingen måte i honoraret, og de skjønte at arrangørene ikke var særlig fornøyd med dem som det var og gjerne tok imot et påskudd til å kutte ned på betalingen. Stemningen i Transiten ble nokså utrivelig før Leif ga seg. De andre lovte at småjentene skulle få være med til Fredrikstad etterpå hvis de ville, og så trasket bandet inn til de danselystne spydebergingene. Det ville være en overdrivelse å si at de tre ble hilst velkommen med høye hurrarop.

Klokka ble ett og festen munnet ut i et stort gjesp. Håkon hjalp til med å rigge ned utstyr og bære ut. Formannen i fotballgruppa eller hva det nå var kom med honoraret til Jørgen. Han så nokså irritert ut, og det var temmelig klart at det ikke ble flere spillejobber deromkring med det første. Leif hjalp ikke til med å bære – han hadde funnet tilbake til de to, som så trøtte og bleike ut nå da lyset inne i festsalen var skrudd på for fullt igjen. De var virkelig ikke særlig gamle.

– Blir du med? spurte Jørgen da bilen var lesset opp med utstyr. – Vi har plass. En liten fest når vi kommer hjem…

– Det blir seint, sa Håkon. – Umulig å komme tilbake igjen, veit du.

– Det årnær sæ, svarte Jørgen. Det var første gang Håkon hørte den replikken. – Du kan ligge på gulvet hos meg. Ingen hjemme likevel, alle er dratt på Hvaler for helga.

Håkon visste at han burde ha gitt beskjed til foreldrene sine. Men nå var klokka snart to, det var liten vits i å ringe. Han kunne kontakte dem i morgen tidlig, så fikk han ta toget hjem på formiddagen. Det kom til å bli en meningsutveksling om den saken, som om så mye annet. Han var for gammel til å bo hjemme … og hadde ikke den minste peiling på hvor han skulle flytte. Til Oslo for å studere? Gjerne det, men studere hva?

Så ble det Fredrikstad. En lang tur i nattemørket, de kjørte først sørvestover og kom inn på E 6 ved Såner kirke for å utnytte den nye motorveien. Bilen var full av mennesker og utstyr, alle var trøtte, og da de endelig kjørte opp foran en stor villa i utkanten av Fredrikstad, var klokka nesten halv fire. Rino og Tom kjørte videre med bilen, de ville hjem. Håkon fant seg sjøl småfrysende i en gruslagt oppkjørsel sammen med fire ukjente mennesker; de to unge jentene var fremdeles som limt fast til Leif. Jørgen låste opp og fikk dem innenfor, bar opp mer øl fra kjelleren. Håkon var sulten, men ikke trøtt lenger, han så seg om i det romslige, lekre huset der Jørgen bare tente det mest nødvendige lyset. De to jentene sov nesten. Leif tok med et par flasker øl og geleidet dem uten videre inn på et rom, Jørgen var etter ham som et lyn og hveste at han hadde å holde seg unna foreldrenes soveværelse. I stedet fikk han styrt trioen inn på noe som åpenbart var hans eget rom. Håkon hørte en nøkkel som ble vridd rundt.

Jørgen kom tilbake med to kassegitarer og ristet oppgitt på hodet.

– Hvor gamle er de? spurte han.

– Aner ikke, sa Håkon. – Ikke mye over femten.

– Faen, sa Jørgen. – Det blir bråk. De har sikkert lovt å være hjemme klokka tolv! Og så er de ikke gamle nok engang!

– Er han alltid sånn?

– Alltid sånn, nikket Jørgen. Så lo han: – Og jeg som ville begynne med band fordi jeg trodde jentene flokka seg rundt alle som spelte! Så kommer de faen meg ikke så langt som bort til meg og Rino engang – de stanser hos Leif alle sammen!

– Kan dere ikke dele på oppgavene? spurte Håkon alvorlig.

– Du ser vel det, svarte Jørgen. – Noen plikter tar Leif så gjerne på seg alene!

Så stemte de de to gitarene og Håkon slo noen raske akkorder. Naturligvis hadde han ikke fjerdeparten av Jørgens teknikk, men de spilte godt sammen likevel. Det begynte så smått å lysne utenfor. Håkon trengte ikke en gang ta mot til seg for å spille noen av de sangene han sjøl hadde lagd, enkle, Dylan-lignende ting med få akkorder, men han merket at Jørgen lyttet til tekstene.

– Ta’n en gang til, sa han hver gang og spritet melodien opp med gitarkruseduller eller en improvisert annenstemme i refrenget. De drakk øl og Jørgen roste sangstemmen til Håkon.

Det var sant. Han hadde alltid hatt en god, litt tørr stemme, som riktignok ikke kunne klatre særlig høyt før den låt presset. Men det gikk jo greit så lenge han bare sang egne låter.

– Har du ikke spilt med noen? spurte Jørgen.

Jo, Håkon hadde da vært med på noen forsøk på å starte band. De fleste hadde gått i oppløsning før de kom riktig i gang, et par hadde drevet det til å spille praktisk talt gratis på gymnasfester. Utstyr kostet penger, og det ene med det andre … men lyst hadde han alltid hatt.

– Da er det jaggu på tide, slo Jørgen fast.

Den morgenen ble The Furious Crusaders født på ny ved at Håkon kom inn som komp-gitarist, forsanger og låtskriver – stort sett de tingene trioen hadde manglet. Jørgen tok avgjørelsen på egen hånd, og Leif hadde ingenting å bemerke da han vaklet flirende og søvndrukken ut i stua ved åttetida om morgenen. De to jentene sov tett sammen i Jørgens seng, og det ble en kraftig krangel der Jørgen ba Leif pakke seg til helvete ut og ta småhorene sine med seg – mens Leif drevende svarte at de kunne ligge der til de våknet, så kunne Håkon, og Jørgen ta seg av dem som best de ville. Resultatet ble faktisk at Leif forsvant.

Jørgen ristet på hodet, satte over vann til kaffe, dekket resolutt et frokostbord og tok Håkon med seg inn på værelset sitt for å riste jentene våkne. De to spede skikkelsene hadde bare et laken over seg. Klærne deres lå i bylter på golvet, og de sov fast.

– Jeg kan i alle fall skryte av at to til har mistet dyden i min seng, vitset Jørgen før han dro laknet av dem. De to lå nakne og avslappede, det kraftige, svarte kjønnshåret på de to smale, barnslige kroppene sendte et støt gjennom Håkon, og Jørgen så betenkt ut.

– Får få dem ut før vi har politiet på døra! sa han og begynte å dytte i dem.

Det ville være synd å si at de viste særlig takknemlighet over lånet av Jørgens seng for natta. De skjelte, gråt og spurte etter Leif. Jørgen forklarte hvor badet var og tok Håkon med seg ut på kjøkkenet. Det gikk et kvarter før de to kom etter, rødøyde og sure, men i det minste påkledde. Ingen av dem drakk kaffe, men de sa ja takk til litt melk og spurte en gang til om Leif virkelig var gått fra dem.

– Ja, han lovte kanskje å gifte seg med dere? sa Jørgen. Ingen av dem så ut til å sette pris på humoren hans. Håkon foreslo at de kanskje kunne ringe hjem og forklare at de var i live før den store ettersøkningen startet. Det slo ham at han burde gjøre det samme sjøl. Jørgen tilbød seg å ringe jernbanen for å finne ut av togtidene, men jentene hadde naturligvis ikke penger. De rådslo seg imellom, hviskende og anspente. Det var ikke så veldig vanskelig å skjønne at de ikke gledet seg altfor mye til å komme hjem.

Til slutt hadde de visstnok komponert en innviklet plan om å ringe ei venninne som skulle underrette foreldrene og overtale en eldre bror til å hente dem i bil. Det kom til å ta tid. Jørgen så på klokka og sa at de kunne bli en times tid, men så ville han ha dem ut og sove litt.

Likevel ble han og Håkon sittende med en røyk og en kopp kaffe da de to endelig var ute av døra.

– Der har du Leif, sa Jørgen. – Håper du gleder deg til samarbeidet! Om ikke annet kan du sikkert få overta atskillige sånne som de to der etter han!

– Tar han alltid to om gangen? spurte Håkon mens tanken på de to nakne kroppene i Jørgens smale seng skyllet opp i ham igjen.

– Som regel greier han å ordne køen, flirte Jørgen, stumpet røyken og grep den ene gitaren igjen. Akkordene skyllet fram under de ubegripelige fingrene hans og Håkon kjente seg forferdelig trøtt. Han la seg på sofaen og trakk over seg et pledd som lå pent sammenbrettet over armlenet.

– Håper jeg våkner før foreldra dine kommer hjem, gitt! Ellers får de vel sjokk!

– De er vant til det meste, forsikret Jørgen og satte gitaren vekk. – God natt – eller jeg skulle visst heller si god morgen!

Håkon maket seg til så godt det nå lot seg gjøre på sofaen. I sekundene før han sovnet, merket han at han gledet seg. Endelig gledet han seg til å ta fatt på noe.

Uka etter flyttet han simpelthen. Nitten år gammel flyttet han hjemmefra, under påskudd av at det var lettere å lese til forberedende i Fredrikstad der man kunne gå på kveldskurs hos Friundervisningen. Faren kjørte det vesle han hadde med seg på veien ut i verden – bortsett fra gitaren og en handfull bøker var det sengetøy, klesskift, kokeplate og et minimum av husgeråd – ned til det lett forfalne huset i Lislebyveien der Jørgen hadde funnet ut at det var et ledig rom i kjelleretasjen. Huset lå på nedsida av veien, bare noen meter fra jernbanelinja og med Glomma et steinkast nedenfor den igjen. Faren ville de skulle snu med det samme. Rommet var fuktig og ikke aldeles reint, de få møblene så ut som om de ved en misforståelse hadde unngått sankthansbålet. Antakelig var de for rå til å brenne. Hvis noe skulle telle på plussida, måtte det være innlagt kaldt vann og bare noen få skritt til utedoen ved kjellernedgangen. Mens de sto der og småskjente, kom et tog forbi. Det kunne akkurat like godt ha kjørt tvers gjennom rommet.

– Nattoget har sikkert lyddemper, sa faren ironisk.

Men Håkon sto på sitt. Han lovte å se seg om etter noe annet og bedre så fort som mulig, og faren trakk på skuldrene og hjalp ham å bære sakene ned. Det var fort gjort. Huseieren hadde trukket seg tilbake mens forhandlingene foregikk, nå dukket han opp med nøkkel og forlangte to måneders forskudd som faren betalte uten å kny.

Håkon ble boende hele høsten, for det viste seg at han ikke kom til å tilbringe så mye tid der. The Furious Crusaders rigget opp det de hadde av utstyr på hytta til Jørgens familie, og flyttet periodevis ut dit for å øve. Og de øvde virkelig. Det ble musikk av det.

Det ble Jørgens og Håkons musikk. Rino var virkelig en begavet trommeslager, den runde, kraftige skikkelsen hans boblet over av presis rytmesans. Men han eide ikke musikalsk ærgjerrighet, han spilte det han fikk beskjed om, intenst og drivende, uten å klage eller foreslå forbedringer.

Med Leif var det verre. Han spilte brukbart når han orket å konsentrere seg. Litt flatt og fantasiløst, riktignok, men han ødela ikke. Han fylte plassen sin i lydbildet. Men han ville helst slippe å øve, selv når de hadde dratt ut for å gjøre nettopp det … han ville heller sitte på verandaen med en pils i den kalde høstsola, eller aller helst og for det meste dra et sted der det fantes jenter. Hvis han da ikke hadde med seg et eller annet hunkjønn som satt med tomt ansikt og kjederøykte utålmodig mens gruppa øvde, helt til Leif gikk trøtt og tok seg av henne i stedet for bassgitaren.

Etter to uker spurte Håkon Jørgen hva de egentlig skulle med Leif. Men Jørgen ristet på hodet og strøk gitarfingrene gjennom håret.

– For det første har vi kjent hverandre siden vi ble født, svarte han. – Men det er nå så. For det andre eier han sin del av utstyret, og vi har ikke råd til å løse han ut. Men det er heller ikke så viktig. Det som teller, Håkon, er at vi skal bli et band som folk vil ha, som folk vil se og høre på … så vi kan gjøre litt penger. Mye penger, gjerne. Stemmer?

– Ja …

– Og da er det ikke nok med god musikk, det vet vel du. Hvor mange er det som kommer for å høre gitarsoloer?

– Ikke mange, nei!

– Altså må vi ha noe annet som trekker.

Jørgen hadde selvfølgelig rett. Leif var det mest uunnværlige medlemmet av gruppa. Han hadde noe – et eller annet som kunne trekke folk. Kvinnfolk.