Atle Næss

Opp fra det absolutte nullpunkt

Roman

Gyldendal

FØRSTE DEL

1

The Earth is covered with a thin film of matter called life. This film is exceedingly thin …

Ordene biter seg fast, jeg løfter hodet fra boka og ser ut av vinduet. Dette er utsikten min: En langsomt skrånende grasmark, den strekker seg fredelig hele veien ned til stranda, som ligner et grått bånd bak trærne. Trærne er ei rekke med popler, plantet som et vern mot vinden. De skjærer så presist gjennom landskapet. Havet der ute kan bare anes som en mørk bunnfarge bak det tette, grønne løvverket, bak denne levende veggen som aldri står helt stille, alltid er full av ørsmå, flakkende bevegelser.

Det er vakre, fornemme trær. Jeg pleier å gå opp til et bestemt punkt øst for sommerhuset der jeg kan se dem i form av et smalnende gjerde som skrår seg vestover, en elementær demonstrasjon av perspektiviske linjer med forsvinningspunkt ute ved horisonten. Det er en beroligende utsikt, øynene kan hvile på den, jeg kan hente styrke i den.

Livet er en umåtelig tynn hinne: kan den briste hvis man tenker for hardt på den? Innerst inne vet jeg at mitt ærlig mente forsøk på å sette meg ned her og tenke tingene gjennom ikke vil føre fram. Det er ikke overveielser jeg trenger, det er noe annet. Noe jeg ikke vet hva er, og som for øvrig sikkert ikke finnes.

I natt drømte jeg en av de gamle drømmene mine, en av dem jeg misliker mest. Den handler tilsynelatende om brevandring. Jeg har knapt nok sett en bre, langt mindre vandret på en, men dét ser ikke ut til å spille noen rolle. Det foresvever meg at man går i flokk når man oppsøker et sånt stykke hermetisert vinter i virkeligheten, men i drømmen er jeg aleine. Jeg står på en vei ved kanten av breen, en liten grusvei, nesten bare en sti. Hvordan er jeg kommet dit? Jeg er klar over at svaret er viktig, men det viker unna når jeg forsøker å konsentrere meg om det. Jeg har sittet på med noen … med en eldre mann i en litt prangende bil av femtitallsmodell. Har han ikke bedt meg gå av her og selv snudd eller kjørt videre? Han har oppmuntret meg … sagt at breen ikke er noen vanskelig tur, ikke for meg. Har han ikke brukt ord som «en passende utfordring»? Jeg vet ikke lenger. Det gjelder bare å komme seg over.

Breen er stor og – ja, hvit, naturligvis. Litt skitten her i utkanten, et kjedelig, småbølgete landskap. Jeg står der i veikanten og kjenner at jeg må over den. Nå gjelder det plutselig å unngå noen ubestemmelige forfølgere, som jeg riktignok ikke kan se, men som ikke er langt unna. Kanskje de også kommer i bil, nærmer seg i full fart? Kanskje det er derfor jeg må ut på den veiløse breen. Men har ikke den eldre mannen sagt til meg at breen kan være farlig? Hva mener han egentlig – går det overhodet an å stole på en mann som gir så uklare og motstridende signaler?

I handa holder jeg plutselig en tynn kjepp, ikke noe særlig til forsvarsvåpen, mer noe i retning av en blindestav. Den setter jeg prøvende foran meg og går utpå. Til å begynne med er det ingen fare. Jeg setter faste, bestemte fotspor i overflatesnøen. Riktig en innbydelse til mine eventuelle forfølgere.

Etter hvert begynner jeg å skritte raskere ut. Det er ikke lenger tid til å sondere med staven, nå gjelder det å komme unna, komme over. Men ganske langsomt demrer det noe for meg: Et eller annet sted lurer den lumske sprekken.

Farten øker, det suser kaldt rundt kinnene mine. Nå er det redselen som driver meg fram over dette altfor hvite, uendelige. Hvert skritt kan bokstavelig talt være det siste. Jeg begynner å løpe med lange steg, som om jeg kunne lure meg over på den måten, men jeg er sørgelig klar over at det ikke vil hjelpe. Et eller annet sted der framme, om to skritt eller tjue, ligger sprekken og venter, usynlig under den hvite, hvite overflaten, men dyp, håpløst dyp. Til å falle i og falle i og aldri komme seg opp av, med blå, emaljeharde vegger uten sprekker eller avsatser. I hodet kjenner jeg allerede på forhånd den bedøvende smerten som vil fylle kraniet mitt når jeg klasker viljeløs mot isen der nede … jeg vil rope om hjelp … rope om nåde hos dem som kommer etter meg, nei, jeg vil rope på mannen i bilen, hvorfor snur han ikke og kommer tilbake for å hjelpe meg?

Og så svikter det under føttene mine.

Det er en gammel drøm, nesten uforanderlig ned i detaljene. Den må suge næring fra noen temmelig dype lag, ellers var det ingen grunn til at den skulle plage meg her nede i det sørligste Danmark, tusen kilometer fra nærmeste isbre.

Jeg begynner på boka igjen, men hukes opp på de samme to setningene. Det er en fin dag, kanskje problemet er så enkelt? Jeg skal gå ut i stedet for å sitte inne og leike intellektuell. Jeg skal ikke lese for mange bøker og tumle for mye med å formulere og forstå, det er usunt og framfor alt blir jeg ikke en bedre maler av det. Malere skal ikke plage seg med refleksjoner, de skal sanse, enkelt og nært og direkte. Fornøyd med å ha forenklet tilværelsen til et spørsmål om frisk luft betemmer jeg meg for å gå ut og øve meg.

Etter to ukers botid avgjør jeg suverent at september er den fineste måneden i Danmark. Graset på markene er lett fuktig ennå. Jeg ser opp på himmelen, den er melkeaktig sløret av en tynn varmedis, et pust av mellomeuropeisk seinsommer som får vannet til å rynke seg forsiktig under den stødige sønnavinden. Ovenfor sommerhuset strekker det seg ut noen fine, gule stubbmarker. Derfra letter en flokk høytidelige kråker i mørk dress, jeg har en anelse om at de kalles kornkråker. Finner de fremdeles noe å leve av der nede mellom de korte halmstubbene? Det er noen beskjedne skapninger som tar til takke med det bonden har latt være igjen – eller man kunne se saken fra et annet synspunkt og kalle dem snyltere som lever høyt på hans organiserte, disiplinerte virksomhet …

Stranda ligger tom. Det er for lengst slutt på sesongen, men det er minst tjue grader i lufta og en dukkert ville kanskje gjort godt, vasket vekk alle tanker på isbreer. Der graset går over i fin sand tar jeg av meg på føttene, bretter opp buksebeina og går målbevisst utover. Sanda er nokså varm, komfortabelt lunken og mjuk under fotsålen, men vannets plutselige isgrep er et sjokk som forplanter seg opp gjennom kroppen. Jeg blir standhaftig stående med vann til midt på leggen som om det skulle gjelde et viktig prinsipp. Såpass må du tåle, gutt, sier jeg barskt til meg sjøl. Snart går det som jeg visste det ville: det er bare en vag følelse av ubehag igjen, føttene avfinner seg med situasjonen og gir opp å protestere.

På den andre siden av den vesle bukta jeg har vasset ut i går bøkeskogen nesten helt ned til vannet. De brede, lyse stammene bærer et sammenhengende teppe av tungt, mettet grønt. Som en effektfull detalj står noen spredte, gule flekker klart og skarpt mot det grønne. Det må skyldes en eller annen sykdom, gulfargen er for hissig til å passere som en naturlig konsekvens av den uunngåelige høsten.

Jeg skal ikke røre en pensel på minst et halvt år, men jeg har tenkt å fotografere mye. Nå ligger naturligvis kameraet igjen oppe i sommerhuset. Men hvis været holder seg sånn, hvis jeg får beholde dette medgjørlige melkelyset, skal jeg gå en lang tur en av dagene, bestemmer jeg. Ta med matpakke og seks øl, fotografere en hel film. Mange av bildene skal være med lav horisont – himmelen skal få komme til sin fulle rett.

Jeg snur meg langsomt rundt og ser, tar omgivelsene inn over meg. Egentlig er dette landskapet strengt, med sine lange, nesten rette linjer og avdempete farger. På den ene siden en rolig treklang av jord, skog og himmel, på den andre det uimotsigelige havet som riktignok mykes opp av lave, grønne øyer i fjern silhuett. Det er vakkert her, en nøktern skjønnhet som burde kunne gi fred til ettertanke. Å leie sommerhus i september er ikke bare økonomisk – alt i alt må det være noe av det smarteste jeg har gjort. Dét sier forresten ikke allverden.

Jeg vasser de få skrittene tilbake opp på stranda, setter meg ned for å la føttene tørke og få igjen varmen. Alt er sand, hav og en stor stillhet, her sitter jeg, verdens for øyeblikket ubestridte midtpunkt … ved en sluttstasjon eller ved en ny begynnelse.

For ti år siden forsøkte jeg å male det jeg oppfattet som samfunnets kollektive frustrasjoner, for fem år siden gikk jeg som alle andre over til å bekymre meg mer om mine egne. Hva som ellers kan sies om denne utviklinga, så resulterte den utvilsomt i at jeg begynte å male bedre bilder. Det ble til en utstilling som nesten må kunne kalles noe i retning av et bitte lite gjennombrudd, og, ikke mindre viktig, til et stipend. Som foreløpig har ført meg til ei øde strand i det sørfynske øyhav. Utenfor turistsesongen.

Jeg bør ha funnet min plass, eller latt meg tildele den: jeg er maler. Beviset er håndfast, den norske stat gir meg penger for å være det. Jeg hører til, jeg er en del av et miljø, riktignok et lukket miljø, lukket inne og lukket ute: ingen norske malere blir akkurat gjenkjent på gata. Ingen drømmer heller lenger om å slippe oss løs på hundrevis av kvadratmeter offentlig veggflate for å oppmuntre eller stålsette våre medborgere.

Andre har overtatt den oppgaven og den uunngåelige berømmelsen som følger med. Dette vet jeg faktisk litt om, jeg var en gang et skyggemedlem av de virkelig berømtes krets. Men for å tenke på det må jeg tenke på så mye annet … Sonja. Når jeg gikk på gata sammen med henne, kunne jeg ane hvordan vi gled fram gjennom en æresvakt av vilt fremmede mennesker, som stakk hodene sammen. Men er det ikke henne? Hun fra Dagsrevyen, vet du? Hun var vant til at folk hilste på henne, mange tilsynelatende uten å innse at det var et utpreget énveis-bekjentskap.

Nå. Det er neppe noen grunn til å filosofere om berømmelse her på denne forlatte stranda. Utstillingen var bra nok den. Hemmeligheten var simpelthen at jeg hadde funnet det perfekte motiv til å bære fram det jeg hadde å si, det absolutte nullpunkt å arbeide ut fra: mitt eget ansikt. Et års intens beskjeftigelse med denne velkjente strukturen av bein, hud og hår munnet ut i femten eller tjue sjølportretter, alle i samme konsise, kjølige teknikk, med bare små variasjoner. De gjorde seg best mens de hang sammen, som en serie. Det beste av dem alle var malt med kraftige, mørke strøk, håret var gjort overdrevent langt, nærmest fettete, dominerende. Ansiktet og en kort, kraftig hals var plassert nederst i høyre halvdel av lerretet. De andre tre fjerdedelene av bildet var tomt, bare med en intetsigende perlegrå bunnfarge. Det truende, dystre inntrykket forsterket jeg ved å utstyre ansiktet med tunge solbriller, speilglass. Den utydelig reflekterte personen man skimter i brillene kan være maleren eller kanskje tilskueren …

Det var et temmelig stort bilde, og det ble solgt med en gang, som flere av de andre. Først lenge etterpå har det slått meg at bildet bygger på en idé fra et eller annet gammelt plateomslag, og det samme kan det for øvrig være. Jeg stjeler idéene mine hvor jeg vil, og ansiktet som jeg investerte var mitt eget.

Stien tilbake til sommerhuset går jeg rolig, gjennom denne grønne, milde danske september. Hjemme i Norge brygger det opp til sesong, men her rusler jeg rolig av sted og prøver å la landskapet være rekreasjon og ikke inspirasjon: jeg har tid nok, tid til å lade meg sakte opp eller tvert imot tømmes stille og rolig og uten store fakter.

Det blir likevel en lang dag. Boka som jaget meg ut lar jeg for det meste ligge, de to setningene, som egentlig hører hjemme i en helt spesiell sammenheng, river seg bare løs og fortsetter å kverne rundt i hodet mitt. Det er en lettelse da det endelig mørkner, men jeg trekker straks gardinene for. Det skyldes ikke så mye frykten for at noen går der ute og betrakter meg; mer en uvilje mot å bli overrasket av mitt eget speilbilde i en uforsiktig, brå bevegelse.

Endelig er tida inne: jeg slår på fjernsynet og huset fylles av stemmer og lys. Jeg henter en øl og kjører slalåm mellom fire kanaler, lener meg tilbake, suger inn de fragmentariske programbrokkene, de raske skiftene mellom forskjellige bilder og forskjellige språk er en sanselig, nesten pirrende opplevelse.

Men den må ikke overdrives. Til slutt lander jeg på et program som opptar meg, det handler om gen-teknologi. Etter en kortfattet innledning om de tålmodige mirakelmenn i laboratoriene og de framtidsutsikter som åpner seg, begynner det programmet egentlig handler om, nemlig hvordan denne teknologien kan utnyttes industrielt. Jeg får vite hvordan det er blitt mulig å ta patent på en bakterie. Ellers ville ingen satse penger på å spleise genene dens sammen til noe nytt og innbringende. Jeg innser at jeg burde ha satt stipendiet mitt i en liten aksjepost i firmaet Gentech, Inc. Da kunne jeg rolig lent meg tilbake med en trygg følelse av å ha bidratt til å sikre menneskeheten en bedre framtid – og blitt rik på kjøpet.

Neste kanal, Bundesliga. Nå fanges jeg virkelig inn, jeg er i et rør, skjermens stråleglans er hiets eneste åpning. Fotballens tre-kamera-estetikk fyller meg helt. På Weserstadion i Bremen løper elleve grønne Werder-spillere ut til kveldskamp i det teatralske flomlyset. Vi blir lovet et kvarters sammenklipning av høydepunkter og jeg stønner lykkelig over en ny øl.

Werders motstander er Arminia Bielefeld som jeg knapt har hørt om, det må være en av disse dusin-klubbene fra Ruhr. Jeg holder naturligvis med hjemmelaget. De åpner kraftfullt som det sømmer seg foran forventningsfulle bysbarn. Fram til Arminias straffefelt manøvrerer de seg ved hjelp av fine, presise pasninger. Men der renner de inn i en forsamling profesjonelle håndverkere som vet at ett poeng i kveld er en liten triumf. Werders veggspill rives opp, dribleseriene stoppes kontant, om nødvendig av to mann. Werder lar seg lure for langt fram på banen, plutselig åpner en femti meters crossball for en febrilsk kontring og de tjuefem tusen rundt banen roper ut i kollektiv panikk da en hvitkledt motstander plutselig står helt fri. Skuddet stryker utsida av stolperota.

Så skjer det jeg nesten ikke har våget å håpe på. Vi zoomer inn på nummer åtte, i helfigur. Det er han jeg har ventet på hele tida, landsmannen, helten fra de norske formiddagsavisene, oppfylleren av alle guttedrømmene, mine egne inkludert. Jeg har aldri vokst fra dem. Jeg sitter der i sofaen med en stor og sikker innsikt: drømmene våre er stjålet fra oss og satt inn i maktens tjeneste til dens glede og profitt. Denne innsikten er null verd akkurat for øyeblikket. Vi har ingen andre drømmer å sette i stedet.

Der Norweger war heute Abend vielleicht der Beste seiner Mannschaft, lyder det fra kommentatoren og jeg ranker meg. Som på signal viser produceren at det ikke er tomme ord. Nordmannen får ballen på atten meter. Han prøver ikke enda ett av de elegante gjennomspillene som alltid blir fanget opp inne i fiendens tungt armerte straffefelt, nei, han trekker til sida og skyter – i én og samme glidende ballettbevegelse. Den tette klyngen av forsvarere skygger for målmannen, ballen smyger seg unna alle de framstrakte beina og går inn nede ved høyre stolpe.

Et øyeblikk er jeg redd han skal bli skadet under overfallet av medspillere som velter ham over ende i graset. Ohne Zweifel das schönste Tor im Weserstadion, oppfatter jeg, det er et løfte om at det kommer flere. Tribunene forvandles til skrånende marker der hvite og grønne blomster vogges av en heftig, ujamn vind. Repetisjonen av målet legges ovenpå lyden av begeistringsbrølet som fortsetter å gjalle. Målkameraet viser tydelig hvordan skuddet kommer presis i det øyeblikket det åpner seg en smal sti gjennom skogen av forsvarere. Det er flatt og kontrollert og vitner om utrolig hell eller perfekt balance. Resultatet er i begge tilfelle et kunstverk.

Det som følger er ikke like morsomt. Merkelig nok begynner Werders overtak å glippe, det er som om motstanderne spiller friere nå da det ventede nederlaget har begynt å materialisere seg. Kampen jamner seg ut og blir hardere. Arminia har en angrepsspiller med langt, flagrende svart hår, som en engelsk spiller fra begynnelsen av sytti-tallet. Han gjør flere dype, farlige framstøt; til slutt blir han effektivt stanset. Han får en stempling høyt oppe på låret. Man kan faktisk høre at han skriker idet han faller sammen, og kameraet zoomer inn på en tjue centimeter lang flenge i låret før han forsvinner i en dynge av opphissede medspillere. Så viker de unna, spilleren reiser seg møysommelig og roper et eller annet før han hinker mot sidelinja, vifter vekk båremannskapet som kommer løpende. Såret er tydelig, det lyser i rødt og merkelig klart gult, ikke skåret med kniv, men med de butte knottene under en fotballstøvel. Han holder seg oppreist helt bort til sidelinja, det ser ut som han truer en mann med neven, en mann i hatt og frakk, vi får vite at det er Werders trener Doktor ett-eller-annet. Tydelig nok mener den skadede at treneren har gitt ordre til overfallet.

Det er en ladet oppstilling, enkelt og effektivt komponert: offeret synker nå i kne mens han peker ut den egentlige skyldige, bakmannen, den uforstyrrelig velkledde. Scenen kunne godt males; jeg vet ikke i farten om noen som har prøvd seg på flomlyset, det ville være en utfordring. Så får båremennene lov til å hjelpe ham opp og ut. Kampen kan fortsette.

Det klippes brått til kampens siste minutter. Werder får to mål til i løpet av nitti sekunder mens motstanderne virrer rundt som forskremte høns. Kommentatoren høres ut til å kjede seg. Nordmannen og de ti andre går av banen med to poeng, publikum strømmer formodentlig glade ut i Bremen by, jeg går til kjøleskapet igjen mens jeg tenker på det første målet. Overfall eller ikke: med et sånt mål fortjente de å vine. Hvis det finnes noe som heter høyere rettferdighet.

Og jeg har fått stoff til å drømme videre. Kanskje sitter han akkurat nå i garderoben, varm etter dusjen, beina verker av trøtthet og minner ham uavlatelig på alle de små og store sammenstøt de har måttet parere. Men gudskjelov ingen virkelig skade. Angrepsspillerens frykt for å bli sparket i stykker vokser proporsjonalt med berømmelsen. Etter det målet han lagde i kveld blir det enda vanskeligere å få rom, enda mer maktpåliggende å passe seg for de seine taklingene, de høye støvlene, de kamuflerte lårhønene. Først når man kommer opp i halvgudenes klasse har man vel en viss usikker beskyttelse. Det ville være uprofesjonelt å meie ned Rummenigge så han måtte gå skadet og være borte fra landslaget i tre måneder, synderen ville få lide under dét ved alle bortekamper gjennom en hel sesong.

Men han er uskadet, bare sliten etter kampen og gratulasjonene. Det var et utsøkt mål, han gleder seg til å se det på TV, kanskje kommer det med i konkurransen om Månedens scoring. Ingen trening før mandag formiddag; en av fordelene med Werder er at de som regel spiller hjemmekamper fredag kveld i stedet for lørdag ettermiddag.

Han gjør seg vel klar til å gå hjem. Han er tjueén år og bor i en fremmed by, men under usikkerheten vokser det fram en bevissthet om hva han har utrettet. Ropet fra tjuefem tusen er statsborgerskap godt nok, medspillernes omfavnelser en kappe av selvtillit. Han har løpt i nitti minutter. Trøttheten fyller kroppen som en lett, begynnende rus, neste morgen vil byens aviser ha navnet hans i overskriftene …