Stein Riverton

Morderen fra mørket

Innledning ved Bjørn Carling

Gyldendal

BJØRN CARLING:

«Morderne fra mørket»

I tiden fra 1910 og til ut i 1920-årene var den norske detektivromanen ledende i Norden. Det skyldtes en enkelt forfatter, Sven Elvestad, som utga de fleste av sine bøker under pseudonymet Stein Riverton. Han var også en fremragende journalist og en kjent skikkelse i litterat- og kunstnerkretser, en svær mann med tykke brilleglass og en hang til å leve på restaurant.

Han var ikke den første som skrev detektivromaner i Norge. En slags kriminalfortellinger hadde man lenge hatt, og i de folkelige kolportasjeromaner ved århundreskiftet dukket det ofte opp en sivil politimann i de siste kapitlene. I 1897 kom de tidligste detektivmysterier – Karl Monks opplevelser. Opdagelseshistorier fra Kristiania av Fredrik Viller, pseudonym for marineoffiseren Christian Sparre. Men folk flest lærte romandetektiven å kjenne gjennom oversettelser, fra Sherlock Holmes-fortellingene til seriehefter om Nick Carter.

Detektivhistorier var begynt å bli guttelesning da Sven Elvestad, som var født i 1884, vokste opp i små kår i Fredrikshald. Skjønt skolegangen var enkel og han snart kom ut i arbeide, viste han tidlig anlegg for å skrive. Som tenåring ble han journalist i den lokale presse, og 18 år gammel utførte han en bedrift som kriminalreporter: han hjalp til med å oppklare et drap ved å fremlegge sin teori i en artikkel.

Allerede i gutteårene hadde han prøvet å lage fortellinger, og det ble alvor efter at han som 19-åring kom inn til hovedstaden, til den lille konservative avis Ørebladet, hvor han en dag ble bedt om å skrive en føljetong. Elvestad har i et intervju fortalt om hvordan det gikk til:

«Kvartalet var strax tilende. Nu gjælder det at ha en spændende Fortælling, som glir over i det nye Kvartal, saa Folk ligesom er nødt til at fornye Abonnementet. Den Gang havde vi ikke noget spændende for Haanden, og redaktør Larsen var ’yderst gal i Hodet’. Kan ikke De, sa han til mig, skrive en Fortælling? Joho. Jeg satte mig til at skrive …»

I mars 1904 begynte kjeller-føljetongen Detektivens Oplevelser. Træk af Kristiania-Opdageren Asbjørn Krags Liv. Mordet i D … Gade 63». Siden fulgte nye fortsettelsesfortellinger «ved hvert Kvartalskifte». De stod anonymt, men da i 1907 de to lengste utkom som bok, ble forfatternavnet Stein Riverton tatt i bruk. Det var foreslått av en bekjent, skribenten Balthazar Schnitler. Året efter flyttet Elvestad føljetongene over til avis-eksperimentet Fri Presse og siden til storavisen Aftenposten, som trykket et dusin av dem frem til 1913. Det kom også flere bøker.

Beretningene om Asbjørn Krags bedrifter ble noe som «hele Kristiania» snakket om. Med sin aggressive evne til å gå rett på saken, grep detektiven tak i både vidnene og leserne. Besluttsomt rekvirerte han ekstratog og hastet avsted på forbryterjakt, stående ved siden av lokomotivføreren på «Jernbanens nyeste og kraftigste Staalkjæmpe». Neste aften mønstret han kanskje det ordensprydede publikum under en gallaforestilling i Nationaltheatret, eller han drev ned på Østbanestasjonen for å se om det ankom noen interessante reisende med utenlandstoget.

For selv om den første gode roman, «Den lille Blaa», følger en hjemlig drapssak med likfunn på et teglverk, så er det særlig internasjonale forbrytere som detektiven krysser klinge med. Sterkest inntrykk på ham gjør Rovedderkoppen, den skjønne eventyrerske Valentine Kempel. «Et henrivende Smil over en Sky af en hvid Boa» – slik møter Krag henne i «den tæppebelagte Trappe til Rokokkosalen». Hun innledet i 1909 biltyveriene i Norge da hun lot en ung beundrer myrde, beholdt hans røde automobil, og fikk den malt grønn. Om Rovedderkoppen tilrettela Axel Otto Normann et skuespill.

Egentlig var meget av dette ikke kriminalmysterier, men snarere en duell mellom politimann og skurk. En annen av Asbjørn Krags motstandere var ingeniør Barra, forbrytergeniet som stjal hele Kristianias elektrisitetsforsyning til sine vitenskapelige eksperimenter. Elvestad erklærte at også slike ville røverhistorier hadde sin berettigelse: «Detektivfortællingerne er i Pagt med vor Tid, med vor larmende, støiende, rastløse Tid. Maskinernes og Luftskibenes Tid, de skrigende Disharmoniers Tid.»

Han mente videre at de «gode Detektivfortællinger, slige som jeg selv skriver, de appellerer til Ungdommens Mod og Beslutsomhed». Men han syntes at Nick Carter-historiene var «slette», og for å utkonkurrere dem var han i 1908 med på å starte et norsk serie-magasin, Lys og Skygge. Disse heftene, skrevet under pseudonymet Kristian F. Biller, skulle handle om «den hemmelighedsfulde Thomas Ryer, Norges farligste Forbryder». Kristiania-detektiven Knut Gribb klarer nok stadig å avsløre ham, men «like sikkert lykkes det Thomas Ryer selv å undslippe inn i nye fortellinger», sier Harald Tveterås i Norsk Kulturhistorie.

Ryer var ikke den eneste som Gribb kjempet mot. I Damen med de tusen Navne er han «med at opklare en verdensbekjendt Spionhistorie i Danmark». Dette hefte hadde forresten Elvestad fått sin venn, Herman Wildenvey, til å skrive. Skjønt Sven Elvestad nå ikke lenger hadde fast avisarbeide, ble det selv for ham litt meget med en fortelling hver fjortende dag, ved siden av andre romaner. Efter nr. 28 overlot han magasinet til en journalist-kollega som holdt det gående et års tid. Men oppdagerne som Elvestad hadde introdusert – Gribb, Harald Brede og Jærven – skulle komme til å forbli detektivene i norske gutters fantasi frem mot våre dager. Boktrykkeren gjenopptok nemlig i 1928 serien i Detektivmagasinet, som ble innledet med flere fortellinger fra Lys og Skygge.

Da hadde Elvestad forlengst latt sine bidrag trykke på nytt som bøker, først og fremst i utlandet, hvor hans romaner var blitt bestsellere. Kristiania-detektivens ry fløy over halve Europa, og historiene om ham kom på syv-åtte sprog, deriblant spansk og ungarsk. For å imøtekomme den svære efterspørselen i Sverige og Tyskland ble alle føljetongene oversatt og Gribb-heftene gjort om til Krag-romaner, ved ganske enkelt å forandre detektivens navn.

Sven Elvestad var nå en berømt forfatter, like hjemme i alle de tre skandinaviske land. Romanene ble til på hoteller med «store, varme værelser, et ypperlig aftensbord og en elskverdig betjening». I årene omkring utbruddet av første verdenskrig ordnet han med filmversjoner og laget en hel del fortellinger direkte for det mer lønnsomme utenlandske marked – noen foreligger kun på svensk og tysk. Dessuten hadde han debutert som seriøs dikter med romaner under eget navn, og innimellom kastet han ned på papiret sine glitrende aviskåserier og intervjuer.

Alle disse føljetonger, seriefortellinger og bøker som hvirvles om hverandre under flere pseudonymer og tildels med forskjellige titler, gjør det vanskelig å få oversikt over Elvestads produksjon. I en imponerende bibliografi har imidlertid hans svoger, byråsjef Arthur Hveding, kartlagt hele dette veldige forfatterskap, med alle utgaver og oversettelser. Det viser seg at Sven Elvestad skrev bortimot åtti romaner, og av dem ble seksti laget i et forrykende tempo i de ti årene 1905–15, fra han var tyve år til han fylte tredve.

Meget av dette ble til i sene nattetimer. «Elvestad hadde en utrolig arbeidskapasitet», skriver Nils Nordberg, som i sin bok Mesterdetektiven Knut Gribb kommer inn på Lys og Skygge-heftene. Ofte var manuskriptet ikke levert i tide, og redaktøren måtte om kvelden ut i byen og lete etter forfatteren «fra det ene stamsted til det andre, inntil han endelig hørte en umiskjennelig rungende latter fra et eller annet kjellerlokale. Elvestad lot seg alltid godvillig føre hjem, og neste morgen dukket han opp med historien» – som gjerne var «på en lengde som tilsvarer sytti-åtti maskinskrevne sider». Fra senere år er det fortalt at det kunne komme bud til Theatercaféen for å hente arkene til en roman etterhvert som de ble skrevet ferdige ved restaurantbordet. «Å kapitle» var det ord som Sven Elvestad selv brukte om sin føljetong-virksomhet.

Han er en av de mest leste forfattere Norge har hatt. Størsteparten av de omkring femti fortellingene som kom i bokform på norsk, ble trykt i minst 20 000 eksemplarer hver. Nesten alle ble nemlig tatt med blant billigbøkene, som nå fikk sitt gjennombrudd. De slo ut kolportasjelitteraturen og ble en felles underholdningslektyre for alle samfunnslag.

En rekke nye norske kriminalforfattere dukket opp, men den eneste som truet Rivertons posisjon, var Øvre Richter Frich. Fortellingene om Jonas Fjeld kunne man imidlertid vanskelig kalle for detektivhistorier, og blant romandetektivene i Norge, ja i hele Nord-Europa, var Asbjørn Krag gjennom ti år fullstendig overlegen.

Hans karriere varte til 1921; forfatteren gikk så over til andre hovedpersoner. Det ble også lenger mellom bøkene, efter at Elvestad var kommet i daglig avisarbeide igjen i Tidens Tegn. Mesterdetektiven gjestet siden i en novelette og fikk til slutt et blekt come-back i Fru Alexandra den store, en efterlatt, ufullendt roman. Den ble avsluttet av Christian Haugen, som tidligere hadde hjulpet til med noen fortellinger.

Når man idag ser tilbake på hans forfatterskap, er populariteten og de store opplag ikke det som veier tyngst. Istedet er det naturlig å legge vekt på den kunstneriske verdi ved et mindretall av bøkene. Ja, man kunne nesten fristes til å beklage Elvestads veldige produksjon, fordi den førte til hastverksarbeide – til en hensynsløs ødsling med et rikt talent.

Dette hastverk er nok årsaken til at Asbjørn Krag aldri fikk en like skarp profil som for eksempel Sherlock Holmes. Mens adressen i Baker Street har en plass i britisk kulturhistorie, får vi bare et diffust inntrykk av Krags leilighet i Josephine gate i Kristiania med det spesialbygde skrivebord og våpensamlingen. Det forvirrer at han er politimann i en roman og privatdetektiv i neste. Verre er det at også personligheten kan skifte fra bok til bok. Elvestad-bibliografen byråsjef Hveding prøvde å skrive en monografi om Krag, men ga opp da han innså at detektiven ikke var ett, men to-tre forskjellige mennesker.

Iallfall er han minst to personer. En er et enkelt handlingsmenneske, så lik Knut Gribb fra de første heftene at de nesten kan sies å være samme mann – i endel bøker er de det. Denne Krag-Gribb finner vi i de raske spenningsfortellingene, duellene mellom detektiv og forbryter.

Noen historier har et originalt poeng; i Manden som vilde plyndre Kristiania er en sprogforsker blitt bandeleder for å studere forbryterjargong. Men enkelte ganger merker man ren «fabrikk» med assistanse av andre. Overdrivelser irriterer: detektivens sporhund klarer i Den tapte Søn å følge parfymeduften fra en dames vogn gjennom byens gater.

Genren ble herlig harselert i Den forsvundne pølsemaker som Lorents Normann Kvam utga i 1919 under pseudonymet Rocambole Pedersen. Krags evindelige «maskeringskunst» latterliggjøres i et par udødelige linjer: «Hvem skulde i denne lille uanseelige person ha gjenkjendt den store opdager Stein Rask? Det var da heller ikke ham.»

Men skjønt Krag-fortellingene kunne innby til parodi, er han allikevel en av de beste detektivskikkelser i norsk litteratur. I de forholdsvis få egentlige kriminalmysterier møter vi nemlig en helt annen Asbjørn Krag – et aggressivt, intelligent nervemenneske, borende opptatt av det ulovlige og det uforklarlige.

En Kristiania-politimann skal ha stått modell, men forfatteren har nok efterhvert utformet sin oppdager, som han i Morderen fra mørket beskriver slik: «… da stiger en mand av toget ved den lille landstation. Ingen kjender ham, og han kjender tydeligen heller ingen og har aldrig været her før. Han er paa ingen maate avstikkende ved sit utseende. Men hans klædedragt og maate at være paa røber en viss eleganse. Hans alder kan anslaaes till fem og trædve eller firti. Idet han henvender en forespørsel til stationsmesteren og herunder løfter paa hatten, viser han en liten maane. Hans haar er graanet ved ørene og tindingene. Dette tætklippede, graa haar staar underlig til hans ellers saa spænstige og ungdommelige skikkelse. Foran øinene bærer han pincenez; glassene er indfattet i sorte rammer.»

Handlingen i de beste bøkene er i grunnen enkel og består i at to forskjellige forbrytelser flettes forvirrende inn i hverandre. Den spinkle konstruksjon skjules av beretningens intensitet og oppdagerens dominerende nærvær. På åstedet tar Krag «et overblik over det hele for ligesom at samle det altsammen i et brændpunkt av sin erindring». Spørsmålene rammer lik knyttneveslag, og han ser raskt sannheten bak det tilsynelatende.

Ofte føler han seg frem til «forbrydelsens atmosfære». Oppklaringen kan ha psykologisk perspektiv. I Negeren med de hvite hænder har drapsmannen handlet i angst for at hans elskede skal tro at det er han som har utlevert hennes brev til en pengeutpresser. Denne interesse for motivet gir de mest gjennomarbeidede av Sven Elvestads detektivromaner en overbevisende logikk.

Det gjør dem dessuten til noe mer enn bare løsningen på en gåte og beretningen om samfunnets seier over lovbryteren. I særlig grad gjelder dette en gruppe romaner som stiller nettopp gjerningsmannen i sentrum – fortellinger hvor morderen har en viktigere rolle enn detektiven.

Våren 1909 fortalte Sven Elvestad i et intervju at han hadde «planlagt en ny stor Detektivroman. Eller ikke egentlig en Detektivroman, men en spændende Fortælling, en Sensationsfortælling, den mest spændende Roman jeg nogensinde har skrevet. Handlingen foregaar ved et norsk Badested, ude i Skjærgaarden. Bogens Navn blir Jernvognen. Det er en Ulykkesvogn som i Nattens Mulm ruller langs Veiene. En ser og hører den, men den efterlater intet Spor.»

Det var denne roman som med ett slag gjorde sin knapt femogtyve år gamle forfatter europeisk berømt. I Sverige ble den trykt i etpar hundre tusen eksemplarer. Jernvognen var den første grøsser blant skandinaviske detektivromaner. Sin trolske evne til å se og skildre naturen – en evne man tidligere bare ante i noen av den unge skribentens fortellinger – hadde han nå tatt i bruk for å skape atmosfære og uhygge.

«Som naturskildrer er Elvestad enestående,» skriver Ronald Fangen i en artikkel om ham i Tidens Tegn. «Impresjonisme er vel ordet for det. Leseren oplever hans inntrykk, landskapet, sjøen, lyset, stemningen presis slik som han selv oplever dem, slik som de kastes inn i ham.»

Tanken på å lage en kunstnerisk verdifull kriminalroman er nok oppstått hos ham efter lesningen av Arthur Conan Doyles mesterverk The Hound of the Baskervilles fra 1902. Hele naturen spiller med i handlingen også her; en herregård er omgitt av dystre heier hvor en spøkelseshund uler i natten. Doktor Watson hører «baaret av vinden gjennom nattestillheden – en lang, dyp lyd, som steg till ett hyl for att dø hen som en uhyggelig klage», heter det i den første norske oversettelsen.

I Sven Elvestads roman strekker «en stor Vidde sig milevis indover» og «langt ude i denne Vidde laa Gaarden Gjærnes». Fortelleren hører «en Lyd fjernt borte, en raslende Metallyd som bares med Vinden og steg og faldt med den. Lyden kom fra Sletten. Det var Jernvognen igjen.»

Plagiat? Snarere et ubevisst ønske om å oppnå samme effekt ved egne midler. Handlingen i de to bøkene er vidt forskjellig, og helt Elvestads egen er overraskelsen til slutt som sterkt bidro til suksessen – at romanens «jeg» viser seg å være morderen. Dette poeng, som Agatha Christie i 1930 vant berømmelse med i The Murder of Roger Ackroyd, var altså brukt før (forøvrig også av Tsjehkov i 1889).

For Sven Elvestad var dette så langt fra noe fikst, utvendig påfunn. Forsøk på innlevelse i den skyldiges situasjon finner vi allerede i debut-føljetongen. Asbjørn Krag, som i begynnelsen selv gjerne berettet om sine eventyr, har arrestert den mistenkte og fører ham til politistasjonen. «… jeg mærkede paa Carstensens Gang og paa Rykningene i hans Ansigt, hvilket forfærdeligt Sindsoprør han var i.»

Et par år senere er skyldfølelsen likefrem det sentrale motiv i Gjennem de tre Værelser – kalt Dødens finger som bok. En godseier holder to rom låst utenfor sitt soveværelse; han har engang begått et drap og er redd for at han i søvne skal komme til å røpe det han alltid tenker på.

I Jernvognen er hovedpersonens bevissthet om skyld bare en dirrende nerve bak beretningen, en utrygghet i forholdet til detektiven Krag som her har en av sine sterkeste opptredener. Lengst mulig må det jo forbli skjult at det er fortelleren som i brå sjalusi har slått sin rival ihjel.

De siste avsnitt følger ham til fengslet: «Jeg er blit glad i Cellen. Den er min Kahyt. I den skal jeg fare ud paa en stor Reise. Jeg har kastet los fra Menneskene, endnu summer Støien og Stemmene i min Bevidsthed som Tidevandets sagte Skyllen mot Stranden, men jeg hører det fjernere og fjernere og snart skal jeg reise, omgit af Stilhed og Taushed, ind i de mange Aar.»

Boken skjemmes av et litt barnslig innslag: Krag maskerer seg som den døde og står om natten utenfor morderens vindu for å skremme ham. Men heller ikke dette var fra Elvestads side noe lettvint trick. Det gardinløse vinduet mot nattemørket var for ham et symbol på skyld og skrekk som stadig kom igjen, lik et leitmotif, i de mest vesentlige fortellingene. Året efter møter vi det i Angsten, hans første litterære arbeide under eget navn:

«… et kulsort Mørke … trængte lige indpaa Vinduet, var klistret fast som et loddent Tæppe. Lampelyset kunde ikke gjennemtrænge det. Dette forfærderlige Mørke, som slet ikke syntes at ha nogen Bund, berørte ham ilde.»

Ronald Fangen sier: «Den mann boken forteller om reiser rastløs fra sted til sted, fra land til land, og han er alltid ensom, det er ikke vei mellem ham og menneskene. Han er på flukt, angsten er i hælene på ham …»

På et vis er også dette en kriminalfortelling – som utspilles i et menneskes sinn. Fremst blant angstfantasiene er et syn, i drømme eller telepatisk, av et mord som kan være skjedd på et hotell hvor hovedpersonen har bodd. At nettopp dette mareritt jager ham er ingen tilfeldighet: han er selv moralsk medskyldig i en ung kvinnes død.

Neste gang ble temaet behandlet i den regulære kriminalromanens form. Morderen fra mørket i 1914 bygget på en svensk sak, det aldri oppklarte Hammarby-mordet. På et lite sted nord for Stockholm var en apoteker blitt stukket ihjel om aftenen 1. desember 1913, og to utenlandske løsarbeidere ble tiltalt på et spinkelt grunnlag og frifunnet efter en oppsiktsvekkende rettergang.

Med utgangspunkt i dette har Sven Elvestad diktet et drama om frykt og fortvilelse under en isnende kald desemberhimmel i et kaldt, fiendtlig landskap. Han gir også en løsning på mysteriet. Det tilkalles en detektiv som er Asbjørn Krag, skjønt navn ikke nevnes, og detektiven «gaar ut i mørket for at lete efter morderen. For det er i mørket at morderen skal findes».

Boken er skrevet som i en besettelse; den ødslige barfrostvinteren tegnes i bilder som fryser seg inn i oss. Denne mesterlige thriller må Elvestad ha ansett som særlig verdifull, for den er blant de meget få kriminalromaner som han utga under sitt eget navn istedetfor pseudonym.

Han skrev i eget navn også da han julen 1926 innledet føljetongen Hvorledes dr. Wrangel kom. Hovedpersonen her er en fremstående svensk jurist og kriminalist som har vært utsatt for et midlertidig hukommelsestap i forbindelse med en ulykke. Under sin rekonvalesens påtar han seg oppklaringen av et drap, men efterhvert som han nøster inn trådene, viser det seg at alle spor peker mot – ham selv. Detektiven efterforsker en sak hvor han, uten å vite det, er skyldig.

Det er Elvestads mest kompliserte konstruksjonsmysterium, nesten kjølig utspekulert. Men romanen får en tone av drama gjennom Wrangels tragiske forelskelse i den dreptes unge enke. Og igjen leit-motif, også her i forbindelse med et vindu.

Wrangel sier lett ironisk til en av sakens impliserte: «De ser mot vinduet og natten. Maaske tror De, at morderen som et gaatefuldt, overnaturlig væsen med natteblæsten vil komme ind ad det aapne vindu, skyve gardinene tilside og trænge in i værelset?» Så slår han helt om. «Wrangel pekte paa vinduet, hvor gardinene langsomt bevæget sig i blæsten. – Han kommer sikkert, sa han.»

Men dr. juris. Wrangel har ikke, som hovedpersonen i Jernvognen handlet i forbitret sjalusi. Snarere har han gitt efter for en fristelse, en halvt sensasjonsbetonet higen mot det ulovlige. Drapet skjer nok under en bevissthetsforstyrrelse, men umiddelbart før har han lekt med tanken på at han, forbryterens overmann, måtte kunne planlegge den fullkomne forbrytelse.

At sensasjonslysten kan drive mennesker til handlinger som fører til deres ulykke, var en erkjennelse som Sven Elvestad efterhvert ble opptatt av. Vi ser det da susjettet fra Hvorledes dr. Wrangel kom ble delvis gjentatt i 1932 i Storhertuginnen av Speilsalen.

Vindu-symbolet er her et ledd i handlingen. En privatdetektiv maskert som den døde viser seg utenfor en glassdør, delvis som en grotesk spøk og delvis for å se reaksjonen hos de tilstedeværende og finne frem til morderen. Saken løses imidlertid av en ytterst nøktern politimann ved navn Kjeldsen. Dessverre treffer vi ham i bare denne ene boken, som er Elvestads mest «moderne» detektivfortelling, med hverdagslig, strevsomt politiarbeide.

Skjønt disse bøker om «morderne fra mørket» ble skrevet med års mellomrom, har de en felles indre linje. Et slektskap kan spores også i et par mindre betydelige arbeider, først og fremst i kapitlene om morderens bekjennelse som nokså tilfeldig er kastet inn i Montrose og siden trykt som egen novelle. Og i offisersgårdsfortellingen Morderen uten ansigt er det riktignok en tidligere sirkushest som dreper, men det veves et nett av gru omkring dette «hemmelighedsfulde væsen ute fra sletten», som bl. a. knuser et vindu ved midnatt.

Sven Elvestad skrev også etpar fremragende kriminalromaner av et helt annet slag. Det er imidlertid de tre-fire beste blant hans psykologiske thrillere som gjør ham til Norges største kriminalforfatter, ja, til en av verdens fremste på dette felt.

Han utga, som nevnt, flere skjønnlitterære arbeider, og disse registreres i litteraturhistoriene, hvor man trekker et skille mellom dikteren og detektivforfatteren. I virkeligheten kan alle hans romaner, bortsett fra satiren Fædrelandets have, betraktes som kriminalfortellinger – bare mer eller mindre kunstnerisk ærgjerrige. Det er kun ett tema i hans diktning.

Angsten føyer seg jo inn i rekken av thrillere. De fortaptes hus i 1912 er hans mest realistiske roman, så å si den eneste om mennesker i enkle kår fra hans barndoms by. Noen familier losjerer i en trerønne i utkanten, hvor omgivelsene er opplevd med hele Elvestads ordkunst. «Jeg husker,» sier Ronald Fangen, «skildringen av reperbanen i gnistrende vinterkulde; det er ikke noe jeg har lest; jeg har sett det.»

Det er en detektivfortelling, skrevet med en medfølelse som vi møter igjen først tyve år senere i Georges Simenons bøker. Himmel og landskap speiler menneskenes skrekk efter at et mord er skjedd nær ved. Det dukker opp en stillferdig oppdager som flytter inn i huset, sladrer med konene i trappen og samtaler fortrolig med den mistenkte. Drapsmotivet er det hverdagslige man nesten aldri ser behandlet i kriminalromaner: en mann vil rydde av veien en pike han venter barn med.

En realistisk ramme har også Færgestedet fra 1928. I et fiskeleie drives fergekroen av et eldre par som gjemmer unna alt de tjener til sin sønn som de venter engang skal komme tilbake. Som ung dro han, sammen med andre fra stedet, ut med skipet «Lykkens Prøve», som siden ingen har hørt noe om. Det kommer en fremmed til kroen, vertsfolket dreper gjesten for å rane ham – og får vite at det er sønnen som var vendt hjem uten å gi seg til kjenne. (Samme mønster møter man i Albert Camus skuespill Misforståelsen.)

Denne fabel, spunnet omkring drømmen om det forsvundne skip, har trekk som tangerer det oversanselige – i likhet med spøkelseshistorien «Er det dig Valentiner?» og endel andre av Elvestads senere noveller og skisser, bl. a. fra samlingen Himmel og hav. I enkelte av dem, som «Lincoln Forssners siste dager» og fortellingen «Hvor» om en avbrutt telefonbeskjed fra to savnede småbarn, er det som om det gåtefulle blir en isnende kontakt med en ukjent verden. Dessverre skrev han bare noen få noveller, skjønt han en tid redigerte novellebladet Rivertons Magasin (hvor han riktignok aldri viste seg i redaksjonen).

Tilsynelatende er det en voldsom avstand mellom ytterpunktene, kunstnerisk bedømt, i Sven Elvestads produksjon, mellom seriehefter og angstskildringer. Begge representerer imidlertid et overfølsomt menneskes reaksjon på møtet med livets ubarmhjertige realiteter. Røverromanene er flukten fra virkeligheten, tilbake til guttefantasiens eventyrrike. I de psykologiske romanene derimot erkjennes konflikten med virkeligheten som sprenger sinnet.

Likesom det store flertall av sine forfatterkolleger dengang beskjeftiget ikke Elvestad seg synderlig med kriminalitet som sosialt problem, skapt av nød. Hans skurker handler som om de var besatt av en ond makt. Vi finner nok litt gentlemantyv-romantikk i Wilson, Manden med mansjetknappen, og ingeniør Barra blir likefrem en helt i den fantasifulle fengselsflukt-fortellingen Den sorte stjerne. Men Elvestad oppfattet som regel forbrytelsen som selve det destruktive element i livet – og en uavvendelig skjebne for den som hadde latt seg rive med.

Han så den også som et symbol på ødeleggelsestendensene i tiden. Det ga nerve til et par av hans nokså ujevne romaner om anarkistene, denne sammenbitte lille gruppen som ville forandre samfunnet gjennom terror. I De tre som kom forteller en tidligere anarkist-kvinne om hvordan godtagelsen av vold som middel forgiftet de engang idealistiske unge menneskene i kretsen.

Som journalist hadde Elvestad på nært hold opplevd jakten på anarkistiske bilbanditter i Frankrike i 1912. Han satt selv i fem timer arrestert som mistenkt, pågrepet under frokosten i en liten by ved Seinen. Sine artikler om disse forbrytelser samlet han året efter i Vor tids mordere, sluttavsnittet i essaysamlingen Aar og dag, hvor han også ga en analyse av de krefter som drev Europa mot katastrofen.

Da verdenskrigen kom, kunne han som kriminalforfatter knapt få seg til å bruke den som «stoff». Det var som da han mange år senere skulle skrive for sin avis om Tafjord-ulykken. Han la pennen bort – tragedien var for overveldende.

Før 1914 hadde han latt Krag ha flere oppgjør med stormaktenes agenter, f. eks. i den enkle lille Den tredje. Men man finner, blant denne produktive forfatters bøker på norsk, bare en eneste virkelig spionroman fra krigsårene. Det er For en kvindes ære, hvor spionasje fremstilles bevisst avromantisert, som sjofel handel og kynisk utpressing.

Vestens moralske sammenbrudd blir kommentert av Elvestad i en roman under eget navn, Tider skal komme fra 1918. Den ytre handling er lånt fra «affären Gyldenpalm» i Stockholm to år før, da en adelsmann begikk bankran og mord. Elvestad gjør imidlertid gjerningsmannen til en loslitt ung litterat i jobbetidens Kristiania, og filosofien bak dåden doseres på Theatercaféen: «… nu er alle skranker løsnet som et skred. Det er blit let at dræpe … desperate tendenser … har nu faat liv i den frygtelige aande fra fronter og fangeleire …»

Også i En hemmelighet mellem to advares det mot voldsmentaliteten og hatet i Europa. Tortur er den grufulle forbrytelse som avsløres i en villa ved et dansk badested, hvor noen hviterussere vil pine ihjel en bolsjevikisk provokatør. I denne bok fra 1925 har Elvestad lagt inn sin forutanelse av det nye uvær som var i vente. En av personene sier:

«Tilværelsen har faat et lidenskabeligere, et grusommere forløp end tidligere … idyller i den gamle betydning gjælder ikke, ti begivenhetene har skyllet utover verden en sværm av mennesker, som er dødelig merket av ulykken, som har giften i blodet og som arbeider under ledelse av en ny moral, en forfærdelig, hensynsløs og hevngjerrig egoisme … Før De vet ordet av det, kan det utrolige, forfærdelige og forbløffende alvor vise sig midt i idyllen.»

Har så Sven Elvestad noe positivt å sette opp imot de ødeleggende krefter han skildrer?

Samfunn og borgerlig trygghet betyr i grunnen lite hos ham. Kjærligheten er gjerne mer skjebne enn lykke, og det godes seier til slutt understrekes ikke unødvendig. Det verdifulle i livet er i Elvestads diktning ikke noe varig og bestående, det er noe man finner i flyktige øyeblikk. Det kan være opplevelsen av et solstreif over sjøen, hyggen i et rom, eller elskverdigheten i samvær mellom mennesker – og da helst ved et dekket bord.

I gleden over feststunden unnslipper man fra forbrytelsens skygger. Denne glede glitrer i en rekke av bøkene, – frem til kapitlene om en «stor aften» på Grand i Oslo, der stemningen hvirvles mot stadig større høyder, i Storhertuginnen av Speilsalen. Hans sprogkunst utfolder seg i gavmildt overskudd, som i dette avsnitt fra den ellers likegyldige Fjerdemand om et herreselskap i Kristiania under jobbetiden:

«Alle er ubevisst under indflytelse av det usigelige som tilhører en sorgløs sløsen av timene. Ingensinde føler menneskene friheten saa intens og fortryllende, som naar et muntert selskap bare dvæler litt før fortsættelsen, denne fortsættelse av spøk og indfald, dette utsyn over en lang nat, denne langsomme stigen av rusen, alt dette som ingen er i tvivl om og som tilsammen former menneskenes venlighet.»

Denne vennlighet fant Sven Elvestad fremforalt i Danmark. Hit la han handlingen, helt eller delvis, i et dusin romaner, og omkring 1920 innledes likefrem en «dansk periode» i forfatterskapet. Han skildrer kaféene, blesten ved Sjællands strender, en herregårdsskog på Fyn, og ikke minst det danske bord. I Rosa Montanas diamanter får kapitlene navn efter rettene ved en overdådig supé, og det heter om en gjest at «den bevægelse, hvormed han hævet sit isduggede glas mot lyset røbet, at dette ellers saa grove og egoistiske menneske dog i en bestemt henseende sat inde med en gammel og fin kultur, og fik en til at ønske, at han aldrig maatte mangle held til at dyrke den».

En ny detektiv lanseres her i krigskonjunkturens og efterkrigsårenes kosmopolitiske København: den unge dandy og barløve Enevold Rist, som i hemmelighet er tilknyttet politiet. Hans mest interessante sak er Manden med tusen jern i ilden hvor en godseiers gåtefulle død etterforskes. Romanen er elegant komponert, mens enkelte av «de danske fortellingene» flyter ut i beskrivelser som skal dekke over en spinkel handling.

En annen god bok fra perioden er Fænomenet Robert Robertson om en norsk-født internasjonal eventyrer som har som spesialitet å skygge andre forbrytere og ta byttet fra dem. Han leier seg inn i en gammel kro for å spionere på en djevelsk assuransesvindler og morder med en dramatisk hustru. I Robert Robertson, dette intelligente, helt asosiale rovdyrmenneske, har Elvestad laget sitt mest overbevisende portrett av en yrkesforbryter. Det står en kulde om ham der han trer frem fra mørket for å fortelle sin historie til forfatteren på et hotellværelse ved Øresund.

Den sprogkunst som Sven Elvestad utfoldet i endel av sine romaner, preget også hans avis-artikler. Det var som den blendende skribent han ble ett av de største navn i norsk presse. Han eide en forunderlig evne til å sanse stemningen i en by eller en tid eller atmosfæren omkring en begivenhet – og gjøre leseren delaktig. Om et kort gjestespill i en dansk avis forteller en kollega at Elvestad hver dag skrev en liten artikkel «som glitret lik en perle i bladet». Hjemme i Norge lanserte han den provoserende, personlige intervju-formen som skulle danne skole, og som vi har fått en liten prøve på i samlingen 13 mennesker.

Også i de mange årene da han ikke var i noen redaksjon, hadde han tilknytning til en avis og sendte bidrag fra utlandet. Det var en tilværelse på reisefot som kanskje passet dette rastløse og rotløse menneske. At han kan ha hatt alvorlige psykiske problemer fremgår ikke bare av Angsten, som muligens skildrer et selvopplevd nervesammenbrudd. Hovedpersonene i de psykologiske thrillerne må sees som uttrykk for hans eget splittede sinn.

Han hadde ofte behov for selskap, og atskillig av alt det han tjente ble sløset bort i festlig lag. Hans søster sydde engang en tusenkroneseddel inn i foret på jakken for at han skulle ha en reserve, men et par dager etter kunne han med en flott håndbevegelse svare henne at reserven allerede var vekk.

I det muntre København trivdes han godt, men særlig var han glad i Italia. Til og med Mafiaen var han villig til å godta i romanen Djevelen kjeder seg, hvis vesentligste innslag er en beåndet skildring av Carusos gravferd over Napoli-golfen. Han bodde ofte like syd for Napoli, i den vesle byen Positano hvor folk kalte ham «il profisore». Her kunne man se ham stå i et vertshus, midt i en krets av begeistrede tilhørere, mens han leste opp norske folkeeventyr som han høyst improvisert oversatte til italiensk.

Han hadde endel gode venner, blant dem radikaleren Helge Krog, skjønt Elvestad selv nærmest hadde reaksjonære synspunkter. Eli Krog har i Lek med minner fortalt om ett av hans seneste besøk hos dem på hytta i Kragerøs skjærgård. Hushjelpen kom styrtende og ropte at det var ankommet en herremann som var enda mer blå i ansiktet enn Olaf Bull. Da skjønte de at det måtte være Sven Elvestad.

Disse siste årene var han syk og nedslitt, men allikevel ble det bestemt at han skulle dra avsted og skrive om julefeiringen i Palestina. Han reiste til Skiensfjorden for å bli med en båt derfra, og natten til den 18. desember 1934 døde Sven Elvestad på et hotellværelse i Skien, bare femti år gammel.

Som kriminalforfatter var vel hans ry allerede begynt å gå tilbake. Da det i 1940 ble utgitt en såkalt minneutgave i ti bind, hvor dessverre bare tre-fire av de gode romaner ble tatt med, var man redd for at han skulle virke foreldet. Sproget og tidstonen i disse bøkene, som siden også skulle komme i billigutgave, ble følgelig «modernisert», slik at meget av stilen og atmosfæren gikk tapt. Gjennom en årrekke var Stein Riverton en forfatter som falt mer og mer i glemsel og som bare noen få av den nye generasjon, deriblant André Bjerke, var oppmerksomme på.

I dag er imidlertid både Elvestad og Riverton i ferd med å bli gjenoppdaget – også av de unge. Man har da gjerne vært henvist til bibliotekenes lesesaler, for utgaver som gir et riktig bilde av romanene, er for manges vedkommende ikke trykt opp igjen siden 1920-årene. Derfor er det meget gledelig at Morderen fra mørket, i mest mulig opprinnelig versjon og med rettskrivningen forsiktig ajour-ført, her kommer i Den svarte serie, samtidig med Mannen med tusen jern i ilden.

Mens vi venter på flere vil det lønne seg å holde utkikk på loppemarkeder og i antikvariater, hvor det ennå kan dukke opp en tidlig bok signert Sven Elvestad eller Stein Riverton. Da bør man slå til hvis man skulle komme over et eksemplar fra før ca. 1932 av noen av disse tretten romaner, nevnt i kronologisk rekkefølge:

Den lille blaa, Dødens finger, Den tredje, Jernvognen, Morderen uten ansigt, De fortaptes hus, Negeren med de hvite hænder, Morderen fra mørket, Tider skal komme, Fænomenet Robert Robertson, Manden med tusen jern i ilden, Hvorledes dr. Wrangel kom, og Storhertuginnen av Speilsalen.