Anker Rogstad

Flommen

Roman

Gyldendal

1

Det var i slutten av november og det hadde regnet i flere dager. Elveløpene som ellers lignet tørre arr i et skrukket fjes, hadde fått en skremmende stor vannføring. Overalt var folk i gang med å forsterke husveggene sine og bygge provisoriske murer mot storflommen som var varslet gjennom radio og TV. Av bitter erfaring visste menneskene langs denne kyststripen hva de hadde i vente.

Klokken var seks om kvelden. Det begynte å mørkne. Lyset fra frontlyktene gjorde kjøringen til et mareritt. Vindusviskerne gikk på høyeste hastighet uten at det hjalp stort. Han lurte på om vannet kom ovenfra eller om det var Middelhavet som kastet seg over veien og bilen. En del måtte komme fra havet, for så mye vann kunne umulig ha vært lagret i skyene.

– Vi når aldri tilbake i kveld, sa hun. – Det er vel for langt?

Regnet trommet mot biltaket. Det var såvidt han hørte stemmen hennes.

– Finner vi et hotell, kan vi overnatte, sa hun. – Været er kanskje bedre i morgen.

Han tvilte på det, men sa det ikke høyt. Han fryktet nedbøren i de steile fjellene langs kysten. Det betongharde jordsmonnet gjorde at vannet fosset uhindret nedover dalsidene, flommet over elvebreddene og rev med seg busker og trær, broer, veier, plantasjer, hus og hager, folk og fe. Under slike katastrofer kunne ingen føle seg trygge.

– Tror du vi klarer det, Frank?

– Klarer hva da?

– Finne et hotell. I Málaga for eksempel. Gud, jeg blir sprø av de vinduspusserne!

– La være å se på dem.

Hun tittet bort på ham. Han virket konsentrert og sammenbitt. Sur, tenkte hun. Fordi jeg maste om denne turen til Gibraltar. Han ville ikke på grunn av værvarslene på skjermen i går kveld. Men jeg ville, mitt dumme naut. Han er for snill. Jeg er krevende og bortskjemt. Et temmelig unyttig fjols egentlig.

Selvbebreidelsene hennes ble brått avbrutt da han svingte ut og stanset i veikanten. Fjernlyset traff et rosemalt skilt hvor det sto «Hostal».

– Pensjonat, sa han. – De har kanskje et rom til oss.

Hun satte fjeset helt borti frontruten.

– Mener du … Hun snudde seg mot ham. – Du innbiller deg vel ikke at jeg vil sove i den rønna der?

– Vel, det kan jo være rent og pent inne.

– Nei takk. Kjør videre. Det må finnes noe bedre!

De hadde vært gift et år og hadde antagelig fortsatt mye å lære om hverandre. Før jul skulle de feire sin første bryllupsdag sammen med pappaen hennes hjemme i Norge. Nå hadde de vært to uker i villaen hans her nede på Solkysten.

Litt før Marbella ble de stanset av en veipatrulje. En politimann i oljehyre forklarte at kystveien videre østover var sperret flere steder på grunn av ras og oversvømmelse. Hvis de hadde tenkt seg til Málaga, måtte de ta en øvre vei over Coín og Alhaurín. På radioen hadde han nettopp fått melding om at bare den veien var farbar østover.

De ble sittende og drøfte situasjonen. Langs veikanten sto det tett med biler og folk som gestikulerte og pekte i alle retninger. Et selsomt sirkus i plaskregnet. Lys og lamper i alle farger. Varsellamper, stopplys, blinklys, dreielys på politibilene.

– Spør om vi kan kjøre inn til et hotell i Marbella. Skynd deg, før han forsvinner!

Politimannen ristet på hodet. Veien var rast i sjøen hundre meter lenger fremme.

– Otra carretera, sa han og pekte opp mot fjellene.

Lite fristende. Men det var ikke så mye å velge mellom. Den vesle leiebilen klatret oppover fjellveien og var lett å manøvrere i de krappe svingene, der større biler hadde problemer på grunn av løse veikanter. Han hadde håpet på liten motgående trafikk, men var likevel glad for bilene de møtte. Det viste at veien var åpen et godt stykke fremover. De passerte både Coín og Alhaurín uten hindringer. Han spurte om de skulle prøve å finne et sted å overnatte, men hun syntes det gikk så greit nå at hun ville fortsette. Sannheten var vel at hun fant de to fjellbyene for lite innbydende. Hun var kresen, den vesle konen hans. Kresen og viljesterk. Hvorfor ikke? Han syntes ikke det gjorde noe at hun tok de fleste avgjørelsene. Det var hun som hadde pengene. Så lenge hun fikk alt hun pekte på av den rike pappaen sin, kunne hun gjerne få ha styringen. En fattig språklærer måtte bare ta imot og se glad ut.

– Det blir visst verre igjen, sa hun. – Kjenn som det blåser.

Vinden tok tak i bilen så han måtte tviholde på rattet. De hadde nådd det høyeste punktet og var på vei nedover mot Málaga. Stormen hadde herjet verre her enn lenger vest. Vannet flommet over veibanen, og på de lavere stedene fosset de gjennom hele innsjøer. Den møtende trafikken hadde store vanskeligheter i motbakkene.

– Ser ut som de rømmer storbyen, sa hun.

Ja, og vi kjører rett inn i den, tenkte han. Rene galskapen.

– Vi får vel snu da, sa han i en likegyldig tone. – Prøve å komme ovenfor byen.

Granada, sto det på et veiskilt. Han svingte brått inn på veien som gikk bort fra kysten og opp i høyden igjen. Det var antagelig det dummeste han kunne gjort. På begge sider var det rekker av småhus som ledet vannet som i en kanal. Han innbilte seg at bilen ble til en båt som kjempet seg opp gjennom et fossestryk. Vi er på rafting, tenkte han. Dette går rett til helvete.

Veibelysningen var enten ute av drift, eller det fantes ingen i disse små forstedene. Selve storbyen nedenfor lå delvis i mørke. De hadde bare billyset å kjøre etter. Det fanget inn mennesker som vasset omkring mellom husene sine. Noen bar på unger, andre på løsøre. Møbler, bilder, lysekroner … to kvinner prøvde å berge et kjøleskap. Litt lenger oppe kom en madrass seilende og traff bilen med et dempet klask i fronten. Et øyeblikk var det mørkt, så kom madrassen over panseret, passerte biltaket og fortsatte nedover mot Málaga.

– Stans! ropte hun. – Ser du ikke …

Han så det. En palme lå tvers over veien. Den kunne ha blåst ned eller blitt revet med av flommen.

– Jaha, gryntet han. – Det var det.

– Hva skal det bety? Kommer vi ikke videre?

– Ikke uten motorsag.

De ble sittende og glane på hverandre og lytte til lyden fra vindusviskerne og trommingen mot biltaket. De var visst kommet til veis ende.

– Jeg er redd, sa hun.

Han nikket og tok henne inn til seg.

– Det er min skyld, sa hun. – Jeg skulle ikke …

– Tøys.

– Joda, Frank. Vi dro til Gibraltar mot din vilje. Jeg er virkelig lei for det.

– Greit, så glemmer vi det.

– Jeg er så dum, sa hun. – Hvorfor kan du ikke sette meg på plass når jeg tuller? Vis at du er et mannfolk, Frank!

Han knegget godmodig.

– Ikke i denne vesle vogna vel?

Hun rettet seg opp i setet. Hun var ikke opplagt på morsomheter.

– Hva gjør vi nå? spurte hun nøkternt. – Kom med et forslag.

Han tittet på bensinmåleren. Den sto nesten på null. Det hadde vært mye girkjøring den siste timen. Han måtte bare se i øynene at de var i store vanskeligheter.

– Vel, sa han. – Vi kan jo ikke stå her i natt. Vi får prøve å ake oss bakover igjen.

Hun hadde ingen innvendinger. Med litt flaks fant de kanskje et sted å overnatte. Noen bensinstasjon var neppe åpen nå. Han slapp opp håndbremsen, la rattet hardt over og lot bilen rulle baklengs inn mellom to hus. Det var akkurat plass nok til å snu i veien. Langt nede blinket enkelte lys i den nye bydelen. Det gamle Málaga var helt mørklagt.

Han kjørte pent og tok hensyn til folk som kavet og slet i vannmassene. Unge og sterke, gamle og krokete, unger i alle aldre, bikkjer, katter, fugler i bur. Alle flyktet fra flommen.

– Stakkars, sa Elisabeth. – Hvor i all verden gjør de av seg? Når husene står under vann?

Ned gjennom forstedene var biler parkert på begge sider av gatene, i strid med forbudsskiltene. Eierne hadde vel kjørt opp hit for å berge vognene sine. Noen sto med lyset på og motoren i gang. Kanskje var de ikke trygge her heller. Han drev rene slalåmkjøringen for å komme frem i de smale gatene, der vannet strømmet som i strie småelver. Det var vanskelig å orientere seg på grunn av mørkleggingen. De roterende lysene fra utrykningsvognene som var på farten overalt, økte bare forvirringen. Det eneste sikre var at havet lå nedenfor dem. Iblant tvilte han på det, så vått som det var alle steder. En sperrebukk med selvlysende pil tvang ham inn i en mindre tverrgate. Det spilte antagelig ingen rolle. Bensinmåleren sto på null. På den ene siden var det en høy mur som ga litt beskyttelse mot vinden. Regnet pisket ikke lenger så sterkt mot bilrutene. Men så var det brått stopp igjen. En ny sperrebukk.

– Faen.

Han prøvde å svinge utenom, og kjente et dunk idet de havnet på det oversvømte fortauet. Han stanset motoren for å spare den lille skvetten som måtte finnes på tanken. Bilen ble stående tett inntil den lange, høye muren. Han slo av hovedlyset, tente taklyset og tok frem veikartet fra hanskerommet. Det kunne vel ikke hjelpe dem stort i øyeblikket. Han orket bare ikke å glane uvirksom ut i mørket på ingenting. Så oppdaget han noe som fanget interessen. Den ene siden av kartet var inndelt i mindre oversiktskart over de største byene på Solkysten, fra Almería i øst til Algeciras i vest. Han viste henne gatenettet i Málaga. Etter litt leting fant han utgangspunktet.

– Her er vi nå. Denne lange muren tilhører en cementerio.

– Gravlund, sa hun. – Æsj. Måtte vi stoppe akkurat her?

– Neida. Vi kunne ha forsert sperringen og havnet i et rashøl borti der.

Hun tok seg til munnen og kniste som en skolejente. Det var aldri langt mellom grin og latter hos henne. Hadde vi bare hatt en termos med kaffe, tenkte han. Og noen smørbrød. Vi kunne stått her til det ble lyst.

Han kikket opp på den høye, dystre muren.

– Har du vært på en gravlund i Spania? spurte han.

– Nei, og ikke har jeg tenkt å gå dit heller.

– Det er ganske imponerende. Spanjolene ærer sine døde på en helt annen måte enn vi gjør. De murer inn kistene i trange nisjer over bakken …

– Hold opp!

– Og så bygger de små rom hvor de kan sitte og snakke med sine avdøde slektninger. Det kaller jeg respekt …

– Nå slutter du!

Han gryntet misfornøyd.

– Du engasjerte meg som språklærer. Fortalte at du interesserte deg for fremmede folk og skikker.

– Det var pappa som engasjerte deg, ikke jeg.

– Ja visst, unnskyld.

Hun la hodet på skulderen hans og sukket.

– La oss ikke krangle, sa hun. – Jeg blir så lei meg når vi er uvenner.

– Vi har da aldri vært uvenner?

– Uff, nå begynner du igjen. Må du alltid veie ordene så nøye?

– Det er jobben min. Ord er viktige.

Hun bet ham forsiktig i øreflippen. Så kniste hun igjen.

– Pappa skulle ha visst hva han gjorde da han engasjerte deg.

– Det mener du ikke.

– Nei.

I så fall ville mye ha sett annerledes ut, tenkte han. Jeg ville blitt kastet ut før jeg hadde åpnet en lærebok.

Direktør Bakke led av en sykelig trang til å beskytte sin eneste datter. «Han er redd jeg skal dø,» hadde hun sagt en gang etter bryllupet. «Pappa var svært glad i mamma. Da hun døde av hjertesvikt, var han redd for å miste meg også.» Legene hadde sagt at fru Bakkes sykdom var arvelig. Det var jo en grei beskjed. Men da burde vel gubben vært glad for å se datteren lykkelig? Frank lurte på om det kunne være en form for sjalusi. Svigerfaren mente vel han hadde misbrukt tilliten: læreren som forfører eleven sin. Men tyve år gammel var hun vel ikke noe barn lenger!

– Hør …

Han oppdaget at hun satt og lyttet.

– Hører du? Det durer. Der fremme et sted.

Han hørte det, et fjernt bulder, og tok en titt på kartet igjen.

– Guadalmedina, sa han.

– Hvafornoe?

– Elva som renner gjennom byen. Antonio fortalte meg om den forleden.

– Gartneren vår? Hva sa han om elva?

– At den sprenger demningene hver gang det er flom. Det er bygd murer på begge sider for å holde vannet på plass i elveløpet, men blir vannføringen for stor, ryker murene. Det gjentar seg hver gang, uten at myndighetene gjør noe. Antonio har familie i Málaga og er forbannet på myndighetene. Han sier at de bare er interessert i å få opp flest mulig digre hoteller. Det er det som gir inntekter til staten.

– Antonio er en luring.

– Å ja?

– Han titter gjennom hekken når jeg soler meg netto på terrassen.

– Da har han sans for skjønnhet.

– Takk. Blir du ikke sjalu?

– Det skal litt mer til.

– Hva da, for eksempel? Si det. Jeg har lyst til å gjøre deg sjalu en gang. Skikkelig, ordentlig, rasende sjalu.

– Hvorfor det?

– For å se om det bor en villmann i deg.

– Du leker med ilden, sa han. – Pass på at du ikke brenner deg.

– Det høres spennende ut. Kan du ikke slå deg løs, Frank? Jeg føler at du har krefter som du ikke får brukt.

– Nå tuller du godt. Du er sliten, vennen min.

Hun sukket og la hodet på skulderen hans igjen.

– Sulten også, sa hun. – Hvorfor tok vi ikke med oss niste? En flaske av pappas vin i hvert fall?

Pappa, tenkte han. Bestandig pappa. Han lyttet til regnet og det fjerne bulderet fra elven som sprengte seg vei gjennom plantasjer og husrekker på sin ville ferd mot havet. For en rå og grusom atferd. Like hensynsløs som en sulten lærer. Hun hadde fortjent en bedre debut i kjærlighetslivet, enn et nummer bak garasjen. Han var ti år eldre og burde hatt bedre vett. Hva var det faren hennes hadde sagt? «Herr Enger, De er altfor gammel for min datter. Prøv å finne Dem en på Deres egen alder.» Det sa gamlingen som var tredve år eldre enn konen som døde.

– Hundre pesetas for tankene dine, sa hun.

– Hundre pesetas? Det er nok for billig.

– Tusen.

– Høyere.

Hun smilte til ham i det grønne lyset fra dashbordet. Det så ut som hun ventet på noe. Hun virket rolig og tillitsfull nå. Hun stolte på ham. Trodde han hadde alt under kontroll. At han ville finne en løsning på vanskelighetene de hadde rotet seg opp i.

– Du Frank? Husker du hva vi snakket om før vi dro til Spania?

– Vel, det var jo litt av hvert.

– Litt av hvert? Kaller du det å sette barn til verden for litt av hvert?

– Å … nei bevares.

– Vi var enige om at det var forsvarlig at vi formerte oss.

– Det stemmer. Kontrollert vekst av familien.

– Akkurat. Og nå lurer jeg på om den veksten er i gang.

– Hva?

Han glante på det blekgrønne fjeset hennes. Hun lo en kort, underfundig latter.

– Herregud, Frank. Så dum du ser ut! Vet du ikke at det å bli gravid er det naturligste som skjer i verden? Det er en helt alminnelig tilstand for halvparten av jordens befolkning. Og sånn har det vært siden skapelsen, min kjære sjokkerte mann.

Han fortsatte å glane stumt på henne. Det var liksom helt umulig å finne på noe å si.

– Du ser ikke noe glad ut, sa hun. – Jeg trodde du gjerne ville bli far. En stor, snill bamse med en nusselig baby på fanget. Syns du ikke du ser deg selv?

– Vel … æh.

Hun lo igjen. Så kysset hun ham hardt på munnen.

– Det skal bli liv, mumlet hun. – Jeg lurer på hvordan pappa vil ta det. Syns du vi skal meddele ham nyheten herfra, eller vente til vi er hjemme i Norge?

– Gi deg nå! Vi vet jo ikke … Kan vi ikke vente til du har vært hos legen i hvert fall?

– Bravo. Endelig et fornuftig ord. Kan du få oss ut av denne søla også? Jeg begynner å bli lei av å sitte her.

– Okey, la oss prøve.

Han startet motoren og slo på hovedlyset. Den gule bukken sperret veien fremover. De måtte rygge, prøve å snu. Han hadde fått giret i revers da hun satte i et skrik.

– Frank! Se … muren revner!

Han glodde gjennom den regnvåte frontruten, ute av stand til å fatte det han så. Bare ti meter fra dem hadde den høye steinmuren begynt å bule utover. En stein løsnet og laget en vannsprut da den traff fortauet nedenunder. Så fulgte en stein til. Rett for øynene hans skjedde det utrolige. En etter en løsnet de svære steinene, rullet over fortauet og ut i gaten. Sand og grus fulgte etter og ble skyllet videre av vannet som sprutet ut fra sprekkene i muren.

– Kjør Frank! Rygg unna det derre der!

Hun begynte å rive og slite i hånden hans som fortsatt holdt i girspaken. Han hadde kvalt motoren i forskrekkelsen over det som skjedde. Nå grep han etter tenningsnøkkelen, men stivnet da det kom en merkelig, skurrende lyd ovenfra, omtrent som et fly i lav høyde. Så plutselig var helvete løs. Jord og stein raste ut i flere meters lengde og ble liggende som en voll foran bilen. Lyset fra frontlyktene avslørte en mengde skrammel som fulgte med raset. Der kom et kors seilende sammen med et par gravstøtter. Elisabeth satte i et vilt hyl da en kiste klasket ned i jordhaugen og sprakk som et råttent egg.

Hun slo hendene for ansiktet. Han trakk henne inntil seg og lyttet i redsel til smellene mot biltaket. Der kom en ny kiste veltende ned fra den sprengte muren. Det virket som om hele gravlunden var kommet i bevegelse. Et lik i mer eller mindre oppløst tilstand kom deisende ut fra en revne, sammen med hvite skjeletter, kranier og andre knokler. Han holdt på å hyle han også. Ikke i sine villeste mareritt hadde han opplevd noe verre. Et forholdsvis ferskt lik datt ut av en kiste på høykant og stupte nesten elegant mot billyset, med glitrende krusifiks og en mengde gylne rariteter dryssende over seg. Noe som lignet et sverd med juvelbesatt skjefte traff panseret med et smell og spratt videre ut i mørket.

Så ble det stille. Bare vindusviskerne og trommingen fra regnet kunne høres. Han hadde kvalt motoren. Giret sto fortsatt i revers. Han lurte på om noen vitale deler var ødelagt. I så fall måtte de ta bena fatt mellom menneskerestene der ute. Tanken var ikke til å holde ut.

– Er det over?

Hun tittet på ham mellom fingrene.

– Er vi begravd i steinhaugen?

– Nei, men vi sitter kanskje fast. Vi må prøve å komme vekk herfra. Det ser ut som muren er hel bak oss.

Han merket antydningen til hysteri i sin egen stemme. Det skremte ham. Hun beholdt hendene for ansiktet mens han prøvde starteren. Den klarte såvidt å dra motoren rundt. Batteriet var svekket etter all lysbruken mens motoren sto stille. Så plutselig kom den i gang. Han slapp kløtsjen sakte ut og holdt pusten. Bilen beveget seg bakover. Det går, tenkte han. Vi greier det. Bare resten av muren holder. Den må ikke revne mer, ikke ennå. Det kan da ikke være meningen at vi skal begraves her, sammen med alle likene … herregud … hjelp oss … la oss komme løs …

To meter. Fem meter. Ti. Tyve. Det gikk i hump og hopp bakover. Han rygget til de var klar av muren og enda et stykke forbi, til nærmeste kryss, der en av gatene førte til sentrum og havnen.

– Kan jeg se nå, Frank?

– Ja, bare se. Her finnes ikke så mye som en død mus.

Han var plutselig kommet i humør. Det så ut som hellet var på deres side. De var kommet fra døden og tilbake til livet. De levde. Det våte, iskalde dødsriket lå bak dem. De var reddet!

Han hadde akkurat kastet et blikk på bensinmåleren da motoren begynte å hoste. Han tråkket inn kløtsjen og pumpet kraftig med gasspedalen. Bilen ga seg til å rykke og jukke som en kåt bukk. På grunn av det ujevne turtallet begynte frontlyset å blunke. Så var det slutt. Motoren døde med et stønn. Han slo av tenningen og lot bilen rulle nedover med giret i fri. De var på vei mot den moderne bydelen.

– Jeg ser ingenting, sa hun. – Har vi ikke noe lys lenger?

– Nei.

Det utpinte batteriet klarte ikke å holde liv i vindusviskerne heller. Han ga henne lommetørkleet, og det hjalp litt på sikten at hun tørket av rutene på innsiden. Han kikket til høyre og venstre inn i tverrgatene i håp om å finne et sted de kunne parkere for natten. Jo nærmere de kom sentrum, jo tydeligere ble det hvilket kaos de ville havne i der nede. Det var hylende sirener og roterende lys fra alle slags utrykningsvogner. Ambulanser og politibiler fosset gjennom de ødelagte gatene. Vannet hadde revet opp dekket og subbet med seg alt løst. Biler, busser, palmer og hele parkanlegg var havnet i gjørmen eller skyllet på sjøen. Og dette skrekkens teater ble opplyst av brannene i byen.

Men det var ingen vei tilbake. Uten motorkraft var de prisgitt tyngdeloven. Med fotbremsen klarte han å kontrollere farten. Av og til kjente han at vannmassene prøvde å styre bilen bakfra. Det ble vanskeligere å holde den på rett kjøl etter som de nærmet seg sentrum. Han torde ikke lenger svinge inn i en sidegate av frykt for at bilen skulle komme på tvers av flommen. Så var det likevel det som skjedde. Han tviholdt på rattet til ingen nytte, og kjente at vannet tvang dem inn mot en husvegg. Elisabeth skrek og kastet seg mot ham da siden hun satt på traff murveggen med et skrapende, metallisk brak. Bilen gjorde et byks nedover fortauet og ble stående med fronten smadret mot en steintrapp. Det var trappen til en større forretning.

Han oppdaget at han hadde holdt pusten lenger enn godt var. Han slapp luften ut av lungene og det hørtes ut som et dypt stønn. Hun snudde ansiktet mot ham. Det skinte rødgult i lyset fra brannene nede i byen.

– Kommer vi ikke lenger? spurte hun.

– Nei, nå er det jamt slutt.

Han var glad for det. Selv om gatene var flatere og bredere her nede, var ikke flommen mindre, tvert imot. Han lurte på hva som var best – bli sittende i bilen og håpe på å bli funnet av hjelpemannskapene, eller prøve å ta seg frem til en provisorisk nødstasjon, som det antagelig var blitt mange av i løpet av natten.

Elisabeth dukket inn under dashbordet, og da hun rettet seg opp hadde hun en sko i hånden.

– Våt, sa hun. – Kliss klass.

Han trengte ikke ta av seg skoene for å finne ut at han var våt på bena. Det hadde han visst lenge.

– Vannet stiger, sa Elisabeth.

Han skjønte at hun kjempet for å holde panikken i sjakk. Han begynte å se seg omkring. Store mørke vinduer på begge sider av gaten. Den virket unaturlig bred fordi vannet skjulte fortauene. De satt egentlig på kanten av en stri elv.

– Hva er det som dunker mot bilen stadig vekk? spurte hun.

– Å, bare noe vrakgods. Ikke noe å bry seg om.

Hun tørket av ruten med håndflaten, tittet ut og kom med et lite utbrudd.

– Se, Frank. Er det ikke …

Han så det.

– Jo, sa han. – En liten personbil.

Den kom seilende sidelengs midt i strømmen. De kunne ikke se om den var tom. Plutselig støtte den mot noe, tippet rundt og ble liggende på siden med den ene hjulgangen over vannet.

– Å Frank! Se … et menneske!

De stirret på det som kravlet opp av den synlige døren. Etter bevegelsene å dømme var det en kvinne. Hun klamret seg et øyeblikk til dørkarmen. Så mistet hun taket og ble feid av gårde med strømmen. Det siste de så av henne var en arm som stakk opp av vannet. Det så ut som hun vinket farvel til dem.

Elisabeth stirret tomt fremfor seg. Han ristet i henne. Hun var i sjokktilstand. Det var blitt for mye for henne. Han tok henne inntil seg og la kinnet sitt mot hennes.

– Ungen min, sa han. – Nå sitter vi her og slapper av litt. Ikke vær redd. Dette kommer til å gå bra.

Tomme, dumme ord. Hun rettet seg opp.

– Jeg er all right, sa hun.

– Jada, men du trenger å roe deg.

– Ikke mas. Hvis det er noe jeg trenger, så er det å komme vekk herfra.

Det var fortsatt litt fres i henne. Men det var ikke sikkert hun ville tåle flere påkjenninger. Hun sa det selv.

– Finn på noe, Frank. Jeg orker ikke mer av dette.

Hun pekte på gummimatten i bunnen av bilen.

– Det stiger, sa hun. – Tenk om vi drukner.

Det var mer sinne enn hysteri i stemmen. Han prøvde å forklare at situasjonen ikke var prekær. Vannet rant jo bra unna. Om det ikke steg stort mer, var det neppe noen fare.

– Det sa du oppe ved gravlunden også. Da trodde vi det var trygt der ved muren.

Nå var stemmen bebreidende. Hun hadde ikke lenger tillit til ham. Stolte ikke på hans vurderinger. Et øyeblikk følte han seg såret. Jeg gjør så godt jeg kan, tenkte han. Hva mer kan hun kreve av en stakkar? Så måtte han innse at kritikken var berettiget. Han hadde gjort en rekke tabber. Den første var at han ikke hadde stått imot da hun ville på tur til Gibraltar. Det hadde hun forresten sagt selv. Han burde ha slått i bordet og vist seg som et mannfolk. Akkurat. Han var faen ingen dott!

– Okey, sa han kjekt. – Vi kan ikke bli sittende her i all evighet. La oss finne på noe!

Han satt litt og glante omkring i håp om at en brukbar idé skulle tilflyte den numne hjernen hans. Vi befinner oss i en nødsituasjon, tenkte han. Nød bryter alle lover. Der over er det en bank. Banco de Andalucía. Det kunne være noe. Sikkert tørt og fint der inne. Men da må vi over elva. Og takk for det.

Han kikket langs husrekken der de sto. Litt nedenfor trappen de hadde kollidert med var det en stor butikk. Det så ut som en flokk mennesker sto og holdt øye med dem fra vinduet. Det var både komisk og litt skremmende. Så var det bare utstillingsdukker i en moteforretning. Han tok en rask beslutning.

– Greit, sa han og nikket for å bli sikker på seg selv. – Vi gjør det sånn.

– Gjør hva da?

– Vent litt. Jeg må ta en titt først.

Han presset opp bildøren og plumpet uti med begge bena. Det rakk til knærne. Han vasset med strømmen ned til butikken. Foran inngangsdøren var det et jerngitter. Det så solid ut. Men vinduet var ikke beskyttet, merkelig nok. Han vrengte av seg jakka, surret den rundt hånden og prøvde å knuse ruten. Det var som å slå på en stålplate. Han blåste i nesa og feide vannet ut av håret med håndflaten. Så vasset han tilbake, åpnet koffertlokket, løsnet biljekken og tok den med til butikkvinduet. Elisabeth ropte et eller annet, men han enset det ikke. Hun skulle få se at han var mann og ikke en handlingslammet tosk. Han tok sats og slengte jekken tvers igjennom ruten. Den raste sammen, og bare noen splinter ble sittende igjen i karmen. Han plukket dem løs og slengte dem ut i strømmen. Så vasset han opp til bilen igjen.

– Er du blitt helt sprø? spurte hun. – Jeg så hva du gjorde.

– Kom an, sa han. – Ut med deg.

Han trakk henne ut av bilen, tok henne i armene og bar henne som en unge ned til butikken. Det stimulerte handlekraften hans at hun klamret seg om halsen på ham. Han løftet henne inn blant dukkene i vinduet, og klatret etter selv. Så brøytet de seg vei gjennom utstillingen av dameklær. Et par av dukkene var slått overende av jekken og lå som lemlestede lik inne på butikkgulvet.

De sto på et tørt og mykt teppe. Han prøvde å orientere seg i mørket. Stillheten virket nesten unaturlig etter alt ståket utenfor. Elisabeth trakk ham med seg innover i lokalet. Hun kom med noen små, begeistrede utrop som virket helt fjollete akkurat nå.

– Åh, kjenn på dette, sa hun og dyttet noe i hånden på ham. – Gud, for noen skjønne stoffer!

– Hva er det for noe?

– Selskapskjole … herlig silke, altså. Denne skulle jeg gjerne ha prøvd!

Han snublet over en stol, reiste den opp og satte seg. Så sparket han av seg de våte skoene. En gasseksplosjon borte i byen lyste opp lokalet noen sekunder, og da så han henne tydelig mellom alt glitteret og stasen. Han hadde nok visst det før, men nå fikk han det bekreftet: Han forsto seg ikke på kvinner. Dessuten var han våt og trøtt og sliten og sulten som en ulv.

Han måtte ha duppet av, for plutselig sto hun foran ham i noe skinnende hvitt. Brudekjole!

– Nå? sa hun og svingte seg rundt. – Hva synes du om fruen din?

– Æh … tja … la meg få slippe å svare.

Han reiste seg tungt og merket at stolen var blitt våt i setet.

– Hva er det med deg? spurte hun. – Er du sur?

– Ikke tull.

Han labbet på strømpelesten innover i lokalet.

– Mat, sa han. – Det må vel finnes noe å spise her.