Anker Rogstad

Jurister i kasjotten

Roman

Gyldendal

FØRSTE DEL

1

– Liket ligger i vannet, sa vokteren. Det er brennsikkert.

Han satte nøkkelen i låsen, men istedenfor å låse opp celledøren, snudde han det godslige fjeset mot meg. Vi kalte ham for Månen.

– Jenta ligger i vannet, sa han bestemt. Hører du det? Hun er tatt av strømmen.

Jeg gjespet og flyttet verktøykassa over i den andre hånden. Hele huset var opptatt av denne saken, og nå hadde avisene brakt en nyhet som satte fart i diskusjonen. Det var til å bli gal av.

– Kofferten hennes lå i vannet, sa Månen. Hva betyr det? Skal banne på at han har hivi både den og jenta uti. Kom ikke å si noe annet. Hun er tatt av strømmen. Nytter ikke å sokne, så dårlige bunnforhold som det er der ute.

– All right, gammer’n. Nå går vi inn.

Det raker ikke meg hvor folk gjør av likene sine. Men sannsynligvis hadde han rett. Avisene skrev at en sportsfisker hadde fått kofferten hennes på kroken. Låsen var låst og uskadd, innholdet urørt. Den arresterte trailersjåføren hadde ferske kloremerker i ansiktet da han ble tatt. Det var hans sak, ikke min. Jeg skulle inn og reparere taklampa. Han hadde knust den for å få sove. Jeg lurte på om han kunne høre oss gjennom døra.

– Ikke snakk te’n, sa Månen. Han har brev- og besøksforbud. Og avisforbud. Du har vel ikke avisutklipp på deg?

– Hør her, sa jeg irritert. Enten åpner du den døra, eller så finner du en annen til å gjøre jobben.

– Jajajaja …

Han vred nøkkelen to ganger rundt og skubbet opp jerndøra. Det knaste i glasskår under skoene våre. Den svære, svarthårete fyren lå rett ut på køya og glante i taket. Han enset oss ikke. På bordet sto frokosten urørt. Middagen fra dagen før var heller ikke rørt.

– Hvorfor eter du ikke? spurte Månen. Du blir dårlig hvis du ikke eter.

Han så ikke bra ut. Jeg kjente ham igjen fra avisbildene. Han hadde de samme klærne som da han ble tatt for noen uker siden. Dongeri, grønnrutet skjorte og skinnjakke. Jakka hang på veggen. De hadde tatt fra ham skolissene. Månen bøyde seg og tok opp den ene skoen fra gulvet. Han kikket i taket, gryntet, og slapp den ned igjen. Fyren lå med stive, rødkantede øyne, skjeggete og medtatt etter alle forhørene. De hadde fjernet skolissene, men ingen brydde seg om glasskårene. Det var i grunnen Systemet i et nøtteskall.

– Nå setter vi netting over lampa, så slipper du å flytte til en annen celle, forklarte Månen blidt.

Det var ordre at lyset skulle brenne dag og natt. De holdt øye med ham gjennom kikkehullet. Jeg satte maten hans på gulvet, flyttet bordet under lampa og gikk i høyden. Det var bare holderen igjen. Månen rakte meg hammeren og pluggboret.

– Det greier seg med fire høl, Vika. Den betongen er hard som granitt.

Han satte seg på doen bak døra. Jeg ga meg til å banke på det sløve boret. Murpussen spratt i fjeset på meg. En elektrisk drill hadde vært bra. Men sånn var det. Man fulgte et prinsipp: Hvorfor gjøre tingene lett når de kunne gjøres vanskelig? Jeg skottet ned på representanten for dette bakvendte systemet. Han satt på dolokket og leste Donald Duck. Så holdt han kjeft i hvert fall, masekoppen. Det var ikke noe vondt i ham. Bare redd for jobben sin. Fikk han sparken, ville han ligge samfunnet til byrde. Jeg tok en pause, blåste i nesa, fant en ny stilling og fortsatte. Dunk, vri – dunk, vri … Sjåføren glante tomt på meg. Han har utseendet imot seg, tenkte jeg. Ikke så bra i retten. Det svarte håret strittet til alle kanter. Og disse klorene. Tre røde striper. De gikk fra øret og skrått framover kjaken til den sterke, brutale haka. Hun hadde bitt godt fra seg. Så vidt jeg husket fra avisene, påsto han at riftene skrev seg fra et uhell med en rive. Jernrive. Det var bare det at politiet kunne bevise at han løy.

– Kjør på, Vika. Snart lufting.

Jeg begynte på hull nummer to. De røde stripene satt på netthinnen mens jeg dunket og vred, dunket og vred på det håpløse boret. Han blånekter, tenkte jeg. Kanskje tror han på julenissen. Men han hadde innrømmet at jenta hadde haiket med ham, og at de hadde vært innom en liten kafé et stykke fra vannet, der kofferten hennes ble funnet. Da de forlot kaféen, hadde eieren vært uforsiktig med riva. Bare tull naturligvis. Hverken eieren eller kona kunne huske noe uhell. Ikke hadde de noen jernrive heller. Bare en trerive. Og den var blitt grundig undersøkt på kriminallaboratoriet. Det fantes ikke spor etter hudavskrapninger. Og avstanden mellom riftene i ansiktet til sjåføren var helt forskjellig fra avstanden mellom tennene på riva. Var han ikke gift også? Jo. Guttunge på fem. Det ble jo nesten tredobbelt drap. Du snakker om å stelle seg.

– Det går smått der oppe, brummet Månen.

– Du kan godt få overta, sa jeg og dengte til boret i ren ergrelse.

En steinsplint traff meg i øyet. Jeg forsøkte å blunke den vekk. Tårekanalen fungerte bra, jeg ble snørrete, men splinten satt. Jeg la fra meg verktøyet og hoppet ned på gulvet.

– Hva er det nå, sa Månen.

Det var vann i vaskefatet. Jeg tok en håndfull og lot det renne inn på øyet. Det knaket i køya bak meg. Han var rolig og grov i målet.

– Vent … Ikke gni.

Jeg holdt hodet bakover. Han var større enn jeg hadde trodd. Han snudde meg mot vinduet, la pekefingeren på øyelokket mitt, skjøv det oppover og kikket inn i øyet.

– Ja, sa han. Stå stille. Ikke gni.

Han tvinnet lommetørkleet sitt, stakk spissen inn på hornhinnen og fjernet rusket på et blunk. Han lot meg få se det. Jeg tenkte: dette har han gjort før. En sterk, hvit tanngard kom til syne i det svarte, ukegamle skjegget. Et glimt av et smil. Det sloknet med det samme. Han dumpet ned på køykanten og glante i gulvet. Nevene hang som to blylodd mellom knærne på ham. Jeg stirret på de tre stripene. Han merket det visst, for plutselig tok han seg til kjaken. Så ristet han sakte på hodet.

– Kan du skjønne det, mumlet han.

Månen sto ved siden av meg. Det pussige fjeset skinte nyfikent, men merkelig nok holdt han tett. Kanskje håpet han på en tilståelse. Det skulle bli noe å leve på fram til pensjonsalderen.

– Jeg begriper ingen ting, sa sjåføren og sukket.

Han begynte å rugge att og fram med overkroppen.

– De sier jeg juger … Det er ikke jeg som juger.

– Å? sa Månen, han kunne ikke dy seg likevel.

– Nei, sa sjåføren. Jeg gir opp. Alle sier jeg juger. Politiet … forsvareren … folka på kaféen. Kan du skjønne det. Ekteparet … husker ikke det med riva.

Han strøk seg over kjaken, forundret. Jeg lurte på hvor ofte han gjorde det. Om han satt sånn når han var alene. Når noen kikket på ham gjennom judasøyet. En enkel fyr i en svært vanskelig situasjon. En luring? Det kunne ikke jeg avgjøre. Men jeg begynte å like ham.

– Ekteparet … husker ikke … De må jo være gærne. Jeg blødde som en gris. Kona løp etter bandasje. Gubben var oppskaka. Han gjorde det jo ikke med vilje. Sto på trappa da jeg kom ut. Riva på aksla. Det begynte å bli mørkt. Han sto og så etter jenta. Hun hadde løpt til traileren. Jeg hadde sagt noe dumt, og så løp hun. Jeg betalte til kona ved disken. Da gubben hørte jeg kom, snudde han seg, og så var det gjort. Et uhell. Han veiva til meg uten å ville det!

Månen snøftet. Han var vant til å ha med «uskyldige» å gjøre.

– Du sitter i sirupen, sa han. Det ser ikke lyst ut.

– Jeg blir vel dømt, sa sjåføren. Alle sier jeg blir dømt. Hadde jeg bare forstått hvorfor de folka juger. De sier jeg prøver å få erstatning. For dette her … Han pekte på kjaken sin. De sier jeg setter skylda på dem for skader jeg har fått et annet sted, kanskje under kjøringa. Er det noen mening i sånt prat?

Månen dultet til meg med albuen.

– Folka der ute tror altså ikke på det med jenta? spurte han i en innmari tone. De tror ikke hun klorte deg, hva?

– Jeg skjønner ingen ting, sa sjåføren trett. Ingen verdens ting. Hvor har de gjort av jernriva? Hvorfor viser de fram treriva? Det var jo ikke den …

– Forsvareren, sa jeg. Hva sier han?

Månen kikket strengt på meg, men nysgjerrigheten var sterkere enn plikten. For å få det i mer lovlige former, overtok han spørsmålet.

– Hva sier forsvareren?

– Han ber meg tilstå! Jeg har sagt han må reise ut og snakke fornuft med de folka, men han vil ikke. «Vi må ikke tråkke politiet i bedene,» sier han. «Gjør vi det, beskylder de oss for å påvirke vitnene.» Han tror jeg juger. I går sa han jeg måtte tilstå. «Hvis ikke får De finne Dem en ny forsvarer,» sa han. Har du hørt på maken. Jeg trodde ikke mine egne ører. «Jeg kan ikke forsvare Dem i retten når jeg vet De er skyldig,» sa han. «De må tilstå! Jeg ber Dem, Frank Henden! Tilstå, så skal jeg hjelpe Dem av alle krefter!» Det samme sier politiet. Og legene. De vil hjelpe meg. Alle vil hjelpe meg, om jeg bare tilstår. Herregud … Det går trill rundt for meg!

Han slo hendene for ansiktet. Månen og jeg så på hverandre. Jeg vet ikke, men det forekom meg at han var litt lei seg. Han kastet et blikk mot taket.

– Vi får vel bli ferdig, sa han.

Jeg steg opp på bordet igjen. Dunk, vri – dunk, vri. Han skulle ha lyset på døgnet rundt. Det hjalp jeg dem med. Hjalp dem å hjelpe ham til ikke å ta livet av seg. Hele rettsapparatet, fengselsvesenet, pressen, publikum, hele landet var innstilt på å hjelpe ham, meg selv iberegnet. Månen hadde satt seg på køya ved siden av ham, kanskje for å trøste, sikkert for å hjelpe. Jeg hørte stemmen hans, lav og inntrengende, hjelpsom. Sjåføren begynte å snakke igjen. Det hjalp vel litt, selv om han ikke ble trodd. Jeg vet ikke om jeg trodde på ham. Det spilte mindre rolle. Han fortalte om jenta, hvordan han hadde plukket henne opp på veien mot byen. Han hadde stanset for å slå lens. Og der satt hun på kofferten i veikanten, svett og sårbeint. Hun hadde tatt av seg skoene. «Skal du til byen? Jeg må til byen så fort som mulig,» hadde hun sagt. Han lempet både henne og kofferten opp i hytta, så gikk han bak slepet og slo lens. Det hørtes jo troverdig. Men dette ekteparet på kaféen? Hvorfor skulle de tviholde på en løgn som kunne koste et fremmed menneske livsvarig fengsel? Jeg fikk det ikke til å rime. Det var absurd. Forresten var det hans sak, ikke min. Jeg hadde mer enn nok å tenke på. Dunk, vri – dunk, vri. Om en måned skulle jeg opp til eksamen. Bygningsteknikk. Jeg ventet bare på løslatelsen.

– Skremte du jenta? spurte Månen nede på køykanten.

– Ja, sa sjåføren.

Han hadde skremt jenta. Inne på kaféen.

– Jeg var dum i kjeften. Hun ble redd.

I bilen hadde hun sagt hun skulle til byen og søke jobb. Hun hadde ikke ordnet med husrom, så hun ville prøve å få bo på jobben.

– Det hørtes jo ikke bra ut. Jeg studerte på hva slags foreldre det var som kunne sende fra seg ungen på den måten. Jo mer jeg tenkte på det, jo merkeligere syntes jeg det var. På sett og vis følte jeg ansvar for henne. Jeg hadde jo plukka henne opp. Hun var så lita og sky som en fuglunge. Jeg kunne liksom ikke bare la henne gå. Men det var det hun gjorde. Hun fløy på dør. Jeg kom til å si at hvis hun ville, kunne hun godt få være hos meg noen dager. Jeg mente til hun fikk ordna seg med hus og jobb. Men det rakk jeg ikke si. Jeg skulle ha fortalt om kona mi og guttungen. At kona venter en liten til. At vi har god plass, ordentlig hjem. Hun kunne jo ha gitt kona en håndsrekning. Ja, sånn satt jeg og tenkte. Men hun misforsto. «Du kan godt få være hos meg noen dager.» Jeg glemmer ikke de øya. Hun stirra på meg over bordet. Da jeg skjønte hvorfor, måtte jeg le. Svære, stygge busen satt der og lo. Da fløy hun. Uten å spise opp maten sin. I bilen hadde hun sagt hun var sulten. «Jeg skal ha meg en matbit, vesla. Er du også sulten?» spurte jeg. «Ja takk,» sa hun. Og nå fløy hun fra alt sammen. Den digre bomsa bak disken glante stygt på meg. Hun hadde nettopp tent lyset, for det begynte å bli mørkt ute. Jeg betalte og skyndte meg ut. Og der sto gubben på trammen. Han så mot traileren, dit jenta hadde løpt. Da han hørte meg, snudde han seg og riva traff meg i fjeset. Jeg grep den og kjente at det var ei jernrive. Jeg kan da ikke huske så feil? Jeg hørte at gubben ropte på kjerringa. «Han blør, Frida! Kom med ei fille!» Jeg ville ikke ha det olme kvinnfolket oppi fjeset på meg. Jeg hadde førstehjelpsaker i vogna. Da jeg hadde plastra igjen det verste, husket jeg jenta. Hun var ikke der. Så oppdaga jeg at kofferten også var borte. Jaja, tenkte jeg. Det er ikke noe å gjøre ved det. Jeg kikka etter henne mens jeg kjørte. Så tenkte jeg at … ja, noen andre kunne ha tatt henne opp.

Han ble sittende og glane framfor seg. Månen nikket betydningsfullt, som om han overveide å godta forklaringen.

– Har du fortalt det akkurat sånn til politiet? spurte han fornuftig.

Sjåføren var ikke sikker.

– Det er så vanskelig når de sier jeg juger. De ser på meg så jeg får rent dårlig samvittighet. Av og til lurer jeg på om jeg kan ha gjort det. Så tenker jeg at jeg kanskje bør tilstå. Da får jeg fred i hvert fall. Hvis jeg er skyldig, tenker jeg, da er jeg vel sinnssyk. Gud vet hva jeg sier til legene. Når jeg ligger på det brettet. De kliner sement i håret på meg og setter ledninger over hele kroppen. Kanskje driver jeg og tilstår hele tida. I går spydde jeg og pissa på meg, voksne mannen. Jeg er tredve år, og skriker som en unge. Du snakker om galskap. Jeg greier det ikke stort lenger. Det er vanvidd, sier jeg. Rene skjære helvete. Sitter du og ler?

Månen satt og lo. Jeg hadde lyst til å slippe hammeren i hodet på ham, enda jeg smilte selv. Enhver sak, hvor tragisk den enn er, har sine komiske sider. Jeg tenkte at nå gir de ham varig svekkede sjelsevner og sier det er fare for gjentagelse, og så viser det seg at han er uskyldig. Den dumheten hadde de gjort før. Jeg håpet inderlig at de ville gjøre det om igjen. Kanskje de en gang kunne oppdage hvor meningsløst dette systemet var.

– Det er ikke deg jeg ler av, sa Månen. Jeg ler av alt sammen.

Han var for feig til å kritisere systemet. Sjåføren la seg nedpå igjen. Jeg var ferdig med pluggingen. Månen rakte meg nettingen, jeg klipte en passende bit, brettet inn kantene med tanga, først en gang og så en gang til, og skrudde fast nettingen over den nye lampa.

– Du får sope gølvet, sa Månen til sjåføren. Du trenger å røre litt på deg. Og så må du ete. Du går dukken hvis du ikke eter.

Han stakk Donald Duck i lomma og passet på at vi fikk med oss alt verktøyet. Men glasskårene lå igjen. Det var ikke min sak.

Vi ruslet bortover gangen i første etasje. Varetektsfanger hele veien. Selv satt jeg i tredje, også i varetekt, men min sak var oppklart. Jeg burde vært løslatt forlengst. Av en eller annen grunn trakk det ut. Jeg hadde noen dommer fra før. De var sonet, bortsett fra en reststraff på et år. Og i den stillingen er en temmelig utrygg.

– Jenta ligger nok i vannet, sa Månen. Det er mulig andre kan ha gjort det, men i vannet ligger hun. Jeg kjenner det på meg. Det er brennsikkert.

– Kan du kjenne om løslatelsen min er kommet fra departementet? spurte jeg.

Vi gikk ned trappa til verkstedet.

– Hun er tatt av strømmen, sa han. Derfor finner de ikke liket.

2

Det kommer beskjed i middagspausen.

– Vika … til direktøren.

Avdelingsbetjenten smiler lurt. Han vet hva dette betyr for meg.

– Du skvetter vel rett ut nå?

Jeg kjører regnestaven i magen på ham.

– Ring etter drosje.

Han følger meg ned trappene fra tredje etasje. Spør litt om jobben min ute, om jeg får den tilbake, om jeg har hus og sånn. Han er ikke nysgjerrig, bare interessert. En lun skøyer. Han ser så snill ut at han vekker oppsikt. Det er uheldig for ham, av to grunner. Ledelsen mistror ham, og fangene prøver å utnytte ham. Han er voksen nok for begge parter. Den siste tiden har jeg kjørt hardt med repetisjoner, særlig matematikk og fasthetslære. Det er gresk for ham, men det gir ham ingen personlige problemer. Han har vært grei og streng, sørget for arbeidsro. Jeg tenker at mange av disse karene gjør en bedre jobb enn sjefene sine. Jo høyere utdannelse, dess større prestisje. Forståelsen, menneskeligheten, har en tendens til å avta med økende prestisje. Det er visst en naturlov.

– Du klarer deg denne gangen, Vika.

– Jeg klarte meg sist også.

Han er engasjert, uten å være naiv. Jeg har ikke plaget ham med detaljer fra den siste saken min. Det tjener aldri til noe. Nå sier han ikke mer. Vi går gjennom den lange korridoren som munner ut i sentralen. Vakta gir meg kortet og slipper meg inn på det store, skjevvinklede kontoret, der også skrivepulten står skrått i forhold til veggene. Jeg lurer på om direktøren har aversjon mot symmetri. Han er en blodfattig liten mann i slutten av førtiårene, mørk, litt grå ved tinningene. Når han snakker, trekker han hodet godt ned mellom skuldrene, som om han fryser, eller skal til å hoste. Det er lett å ta feil av ham.

– Sitt ned, Vika, sier han skarpt.

Sjokkåpning. Det ligger i luften. Vinduene er stengt. Ute går folk sommerkledd. Jeg setter meg på pinnestolen foran pulten, glaner over muren, mot parken, pissoaret og flaggstanga.

– Jeg har dårlige nyheter til Dem, Vika. De skal overføres til soning av reststraffen.

Stemmen låter som metall. Kontoret blir plutselig enda skjevere. Det springer ut i en pussig kjegle, en slags veltet obelisk, og trekker seg brått sammen igjen, som om veggene er fjærbelastet.

– Jaså, sier jeg forundret.

Nå ser han nøye på meg. Hodet hans forsvinner nesten mellom skuldrene, og til overmål legger han det på skakke.

– Beklager, Vika. Jeg forstår at dette er en stor skuffelse for Dem.

Han tar kortet mitt, skriver klokkeslettet, signerer. Det betyr vel at samtalen er over.

– Skal jeg sone reststraffen? Et helt år?

Han legger den hvite hånden på et dokument til høyre for seg.

– Ja, dessverre. Ærlig talt, jeg hadde ikke ventet det. Men her ligger fullbyrdelsesordren fra statsadvokaten.

Jeg forsøker å samle meg til en protest.

– Det kan ikke være riktig. Saken er jo oppklart. En annen har tilstått det jeg var mistenkt for. Politiet ba om unnskyldning for å ha tatt feil mann. De sa jeg ville bli løslatt så snart papirene kom tilbake fra statsadvokaten. Jeg har krav på å bli løslatt!

– Politiet lover ofte mer enn de kan holde. Det er meget uheldig for oss. Vi blir sittende igjen med bråket fra de misfornøyde.

– Si heller kverulantene. Det er det vi betraktes som når vi protesterer mot urett. Vi er rettsløse, det er saken.

– Nå må De ikke bli for klok for oss da, Vika.

– Nei, jeg skal forsøke å la være å tenke. Men så vidt jeg vet, brøt jeg ikke vilkårene for den siste prøveløslatelsen. Gjorde jeg det?

– Vel … De hadde ikke fast bopel.

– Men i Herrens navn! Jeg sa jo opp hybelen min fordi vertinnen forlangte gratis oppussing av hele leiligheten. Det hadde jeg hverken tid eller råd til. Jeg var i fullt arbeid om dagen, og studerte om kvelden. Jeg skal opp til eksamen om en måned. Derfor sa jeg opp hybelen og flyttet på pensjonat!

– Jaja, men pensjonat regnes ikke som fast bopel.

– Men fengsel regnes som fast bopel? Det er godt nok for mindreverdige mennesker, ikke sant?

– Jeg må si De tar dette ufornuftig, Vika. De vet like godt som jeg at faren for tilbakefall er størst blant dem som ikke har noe sted å være. Det er på dette grunnlag statsadvokaten finner å måtte holde Dem inne.

Det er alltid bortkastet tid å diskutere med jurister. De har bukta og begge endene. De kan si og gjøre hva de vil, uten risiko for dem selv. Dette vet jeg, og likevel prøver jeg å forklare direktøren hva fortsatt fengsling betyr for meg. Jeg er åtteogtyve år. Har satset hardt for å komme ut av det gamle. En eksamen i bygningsteknikk kan gi meg den nye starten. Det samme sa jeg til forhørsdommeren som tok politiets begjæring til følge. Før han fengslet meg lot han som han lyttet, nokså nedlatende forresten. «Tror De at De vil klare det da?» Han tvilte på at jeg var kompetent til å ta noen eksamen.

Direktøren ser ut som han skal hoste.

– De kan jo søke om ny prøve om en stund, sier han. Med de resultatene De har oppnådd under studiene, skulle det være gode muligheter for løslatelse.

Snikksnakk. Den vesle tassen vet at jeg gjennomskuer ham, men bryr seg ikke om det. Hvorfor skulle han det? Han har makt, og gasjen er den samme uansett hvordan talegavene brukes.

– Forsøk å være litt positiv, Vika. Jeg kan forstå at De er bitter, men hvis De ser fremover, får De mer nytte av oppholdet.

– Takk. Det er jo lett å være positiv når et helt rettsvesen er negativt innstilt mot en.

Jeg reiser meg og går mot døra. Jeg trenger surstoff. Den vesle juristen skynder seg bort til meg med kortet.

– Lykke til, Vika.

Jeg formelig snubler ut i sentralen, og holder virkelig på å stupe i noe. Et lite klynk. Bikkja til overlegen.

– Se Dem for! freser hun.

Jeg skvetter et stykke bortover. Det kvinnfolket kan skremme faen på flatmark. Vakta i buret kommer meg til unnsetning. Han klør puddelen bak øret.

– Bissevovven … Det er klart du har forkjørsrett.

Han er antagelig en større psykolog enn hun er psykiater. Nå blir hun blidere.

– La hunden være, sier hun. Han er ikke riktig bra. Han har fått i seg noe fangemat.

– Fydda.

– Ja. Jeg har sagt til betjentene at han skal ikke ha fangemat. Han tåler det ikke. Hvorfor knepper De ikke den knappen der?

Hun peker på den øverste knappen i jakka til vakta. Han skynder seg å rette på fadesen.

– Dere lærer aldri, sier hun. Dere skal gå foran med et godt eksempel. Har De ikke fengselsskolen?

– Jo visst har jeg det.

Hun snur seg og saumfarer meg, nedenfra og opp.

– De går i overall. Hvorfor har De ikke vanlige fangeklær?

Jeg gidder ikke svare henne. Hun vet godt at jeg er tillitsfange. Hun vet alt om meg, vil bare provosere. Det er hennes form for behandling.

– De er ingen dannet mann, sier hun. Hvordan går det med utdannelsen?

For noen dager siden sa hun: «Jeg liker ikke meget disse studiene Deres. De får jo aldri tid til å tenke over hva De har gjort.» Kjerringa er rett og slett pervers. En ung blotter var helt fortvilet på venteværelset forleden. «Jasså, De er sånn De løper rundt og viser frem pitten Deres, De!» Mens alle hørte på. Den medisinske behandlingen er nærmest en vits. En fange med akutt blindtarmbetennelse får beskjed om at han har maveknip. Om natta kjøres han i all hast til sykehuset ute i byen. Kirurgen som opererer sier at det var på hengende håret. En annen fange har halsbyller, slår nevene i veggen, vill av smerte, får ikke noe lindrende. Hun stiller diagnosen: vanlig halsesyke. Så blir det blodforgiftning. Gutten kjøres av sted, i siste liten. En kar ligger med hele endetarmen ute. Han har forsøkt å turne i en stang på verkstedet, men svak og utrent som han er, ryker et muskelfeste, og tarmene tyter ut. Han bæres ned på cella, blir liggende i flere dager. Jeg går inn til ham sammen med avdelingsbetjenten. «Se, Vika,» sier gutten og peker på stolen ved siden av køya. Der ligger to globoid på et avispapir. «Se hva hun gir meg, Vika.» Det klages stadig på henne, både til Legeforeningen, Justisdepartementet og til Sivilombudsmannen, men ingen kan gjøre noe, for hun tilhører embetsstanden. Hun går rundt på cellene, leter etter ulovlige ting, agerer politi. Betjentene skyr henne som pesten. På møtene i anstaltrådet bestemmer hun hvem som skal ha permisjon, ekstrabesøk av familien, alt legger hun seg borti. Og rapportene hennes veier tungt når søknader om løslatelse blir behandlet.

– Hvorfor står De her, Vika? Hvorfor er De ikke på arbeidet? Er De syk? Da skal De være på cellen Deres!

– Jeg er frisk som en fisk, jeg, frue.

– Å laaaaangt ifra. De er syk!

Dermed setter hun haka i været, dreier hundreogåtti grader og labber av gårde på de store fotbladene sine, med bikkja diltende etter. Vakta og jeg kikker på hverandre.

– Søt dame.

– Yndig.

Hun løfter beina høyt, som om hun tråkker i tung gjørme. Og det gjør hun jo også for så vidt. Jeg leverer kortet til vakta. Han stikker inn i buret og kommer ut igjen med et nytt kort.

– Du skal til underdirektøren. Værsågod. Herren venter.

– Det var svært …

Jeg er overrasket. Han peker på døra tvers overfor den jeg nettopp kom ut av. Han bukker høytidelig, men klarer ikke å gjennomføre det. Et stort flir kler ham bedre. Det er bedre på flere måter. Ingen har bevist at gravalvoret virker gunstig på tilbakefallsstatistikken.

– Hvis han biter, så bare rop på meg.

Underdirektøren biter aldri, bjeffer sjelden. Stille og rolig, rødmusset, lyst kraftig hår, kjøttfull nese, tykke lepper, bredskuldret. Et svært lass av en mann. Til gjengjeld er kontoret lite og knuslete. Jeg stiller meg bak pinnestolen med hendene på ryggstøet, det knaker litt. Det gammeldagse skrivebordet flyter av små kjøpelapper som fangene sender inn. All handel går gjennom underdirektøren. På veggen har han en radering av fru Justitia.

– Bare sitt ned, Vika. Jeg må ha sortert disse lappene. Det er utrolig hvor mange det blir i ukens løp.

Han ordner dem kronologisk. Han er en rettferdig mann. Det er derfor han har Blindhetens gudinne bak seg, i ryggen. Når lappene er sortert, tar han standpunkt til hvem som skal få kjøpe hva for arbeidspengene. Jeg er blitt ganske flink til å lese opp ned. En fange ber om tillatelse til å kjøpe en skrublyant for sine egne penger. En annen ønsker seg et viskelær og linjal, en tredje trenger refill til kulepennen sin, en fjerde vil ha blyantspisser, en femte tegneblokk, en sjette malerpensel, en syvende må ha sterkere lesebriller. Han har mast om det i to år, jeg kjenner ham. Overlegen «glemmer» å sende ham til øyespesialist, og da kan jo ikke underdirektøren gjøre noe. Det er klart. En gang ventet jeg tretten måneder uten å komme til tannlegen. Jeg trakk tanna selv. Så sparte jeg mine egne penger. Det er det det gjelder. Vi må ha litt å rutte med når vi løslates. Går vi på full tid, uten å ha noe sted å bo, ringer fengslet til et pensjonat – og vips, så har vi tak over hodet. Kanskje pengene rekker til en ukes opphold. Det greier seg. Fengslet kan ikke være bekjent av å slippe oss rett ut på gata. Det kan bli kritikk av sånt; hvis vi gjør noe ulovlig. Ingen ting er verre enn kritikk.

Underdirektøren viser meg en kupong fra et ukemagasin. Den er heftet sammen med kjøpelappen som jeg sendte inn for … jeg husker ikke hvor lenge siden.

– Du ønsker en katalog over studiemateriell? Det er derfor du har fylt ut denne kupongen?

Jeg nikker likeglad. Ingenting haster nå lenger.

– Behøver du en slik katalog? Den koster jo to kroner.

– Ja.

– Pluss førti øre i porto.

En gang ventet jeg seks uker på fem ark kalkerpapir til sju øre stykket. Jeg hadde bestilt ti ark, men arbeidskontoen min var litt snau akkurat da.

– Jeg kan ikke fordra sløseri, sier underdirektøren. Denne katalogen er vel strengt tatt ikke nødvendig?

– Bare dropp den.

Jeg skyver kortet litt inn på bordet for å få notert klokkeslettet. Han må vel skjønne at jeg gjerne vil gå.

– Du skal jo løslates når som helst, sier han. Da trenger du pengene dine, ikke sant?

Han er altså ikke helt à jour med begivenhetene. Det hender at den interne kommunikasjonen bryter sammen. Jeg klarer å holde meg alvorlig.

– Bare kast lappen, gjentar jeg.

– Det er nok ikke så enkelt, Vika. Kassakontoret har nemlig gjort en feil. De har frankert konvolutten som du la kupongen i.

– Å? Det var da leit.

– Ja, det er et kinkig spørsmål. Kupongen skulle jo vært forelagt meg til godkjennelse før konvolutten ble frankert. Om du nå ikke får tillatelse til å kjøpe katalogen, går portoen til spille.

Altså førti øre rett ut av vinduet. Han blir sittende og tromme på bordet med en blyantstump. Den svære mannen har det åpenbart vanskelig. En nøtt, som selv ikke hans juridikum kan ta knekken på. Førti øre. Han nevner ikke utgiften til konvolutt. Den går over budsjettet. Jeg ser på de digre luffene hans. Krefter i massevis. Skal vi prøve en handbak, småen? Du vinner nok. Som alltid. Her sitter du, med din kostbare utdannelse, og spikker fliser hele dagen, uka, hele året, mens du trutt og sikkert avanserer i statens lønnsregulativ – på samme vis som Månen, som kunne gjort jobben for deg, for atskillig mindre betaling. Dere er ikke så ulike dere to. Utpregede nei-mennesker. En kvalifikasjon dere har opparbeidet av frykt for systemet. Det er alltid tragisk, og ofte komisk, når voksne mennesker er redde for hverandre.

– Hm hm hm, sier underdirektøren.

Så tenner han bordlampa, holder konvolutten opp i lyset og undersøker frimerket nøye. Han prøver å løsne det med pennekniven. Det går visst ikke. Han rister på hodet, og slukker lampa for å spare på strømmen. Jeg har lyst til å foreslå damp, men tør ikke. Jeg kommer bare til å le. Men så må jeg si noe likevel. Det er for vanskelig å holde kjeft.

– Sett beløpet på meg, underdirektør. Det spiller ingen rolle.

– Nei, det ville ikke være korrekt. Feilen ligger jo hos oss.

Da må naturligvis tapet bæres av dere. Det er soleklart og rettferdig. Å belaste meg, som tjener tre kroner dagen, kan ikke komme på tale. Jeg skal jo ut når som helst. Hu ha. Han klør seg i hårmanken. Inni der har han en juristhjerne, som kanskje nå, i dette øyeblikk, regner ut at førti øre er 13⅓% av daglønnen min. Jeg kjenner jeg blir svett både her og der. Det kommer ikke av hoderegningen. Plutselig bøyer jeg meg fram, snapper konvolutten fra hånden hans og river den i to, tvers over frimerket.

– Nå kan tapet bæres av meg, sier jeg og legger bitene på skrivebordet.

Han stirrer på dem, stum av forbauselse. Det rødmussete fjeset får en dypere lød. Jeg venter en overhaling for slett oppførsel. Men selv nå viser han seg som en fredens mann. Han nøyer seg med en generell irettesettelse.

– Vi forsøker å lære dere gode vaner, sier han skuffet. Vi vil gjerne at dere skal klare dere ute i samfunnet. Det er nedslående å se hvor lite samarbeidsvillige dere er.

Han plukker opp bitene fra bordet, holder dem et øyeblikk tett sammen, så slipper han dem i papirkurven. Jeg reiser meg for å gå. Kortet kan han henge på veggen om han vil.

– Vent litt, Vika.

Han åpner et aktomslag, blar litt mens jeg står og venter. Det gjelder en jobb. Nede i inspektørboligen.

– Du er jo flink bygningsarbeider?

– Førsteklasses.

– Det er bra. Det kommer godt med når du blir ferdig utdannet bygningsingeniør. Teori og praksis, det er rette veien. Jeg tviler ikke et øyeblikk på at du klarer det.

Han smigrer voldsomt, og jeg er med på notene. Så forteller han meg at arbeidsbetjenten er dyktig snekker. Dessverre har han ingen teoretisk utdannelse. Han kommer nok aldri videre, stakkar. Jeg derimot, jeg er heldig. Det må jeg ikke glemme. Tross alt har fengselsoppholdet vært nyttig. Underdirektøren sier seg glad for det. Jeg bryr meg ikke med å opplyse at tre fjerdedeler av studiene er gjort i frihet, og at alt er betalt av meg selv.

– Du og arbeidsbetjenten, sier han. Dere skal legge nytt gulv på verandaen til inspektørboligen. Jeg har ingen betenkeligheter ved å slippe deg utenfor ringmuren, Vika. Du har alltid oppført deg bra, og den overallen betyr at du er tillitsfange. Vil du gi meg hånden på at du ikke skal finne på noe tull?

Han er jurist, og har avlagt en høytidelig embetsed på å behandle sakene objektivt. Jeg er lovbryter, og blir avkrevet æresord. Han smiler fornøyd da jeg tar ham i hånden.

– Dere får henge i der nede, sier han og blunker skøyeraktig. Jeg ville ikke like at du ble løslatt før jobben er ferdig!

Det er klart jeg må smile jeg også. Jeg kan godt være med på en spøk.

Hvis dyktighet er lik iherdighet, var arbeidsbetjenten dyktig. Den vesle, hjulbeinte fyren jobbet som en maur. Vi rev opp det råtne verandagulvet på inspektørboligen, der underdirektøren nettopp var flyttet inn med familien. Villaen lå i en vakker, men for tiden ustelt hage, like utenfor ringmuren. En fredelig oase i storbyen. Sola skinte på rettferdige og urettferdige. Jeg jobbet med bar overkropp i det deilige forsommerværet. Arbeidsbetjenten var i full uniform med solid overall utenpå, han tok ikke av seg lua engang. Han var skallet. Vi sjauet materialer og gikk i gang med å legge nytt gulv. Fruen i huset bød på kaffe hver dag. Den smakte som en tynn vits. Betjenten hevnet seg ved å øke avstanden mellom spikrene. Den vesle mannen følte seg ærekrenket. Fruen ba ham ikke inn på kjøkkenet, men rakte ham isteden kanna gjennom vinduet, som satt så høyt at han nesten ikke nådde opp. Jeg foreslo å ta imot kanna for ham.

– Du holder deg her, sa han grettent. Du går jo naken.

Han likte ikke at jeg tok av meg overallen. Jeg benyttet anledningen til å sole meg når han gikk for å hente det tynne skvipet som han forbannet så inderlig. Det verste var at hun lot ham vente også. Jeg satt på forsiden av huset og hørte kjeften på ham under kjøkkenvinduet på baksiden. Han kjaset om været, om den deilige hagen som burde vannes og stelles, han måtte nesten rope for at hun skulle høre ham. Det var fælt. En flittig maur, og så kaste bort tida på den måten. Jeg gasset meg grenseløst i solsteiken. For tre kroner dagen hadde jeg råd til det.

– Den gjerrige merra, brummet betjenten på tomannshånd. Se her … Vafler med margarin og sukker på. Hun har kjelleren full av syltetøy!

Han var så sur at det var en fryd. Jeg tok fruen i forsvar.

– Det er kostbart å pusse opp en sånn stor villa. Tenk bare på materialene til denne verandaen. Og markisen. Den duken er dyr, skal jeg hilse å si. Tenk på sømmen. Tolv lengder à fem meter. Sytti centimeters bredde på rullen. Det blir toogførti kvadratmeter. Litt av et seil, hva?

– For det første er det fanger som har sydd den, og for det andre så betaler staten hele greia! Kom ikke og snakk!

Jeg trakk ut kaffepausen så langt som mulig. Det var så deilig i sola.

– Lysekte tapet på alle veggene, sa jeg. Store, gode rom. Det er høyt under taket der inne.

– For høyt for inspektøren, kniste betjenten.

Det var kjent at den nye inspektøren var fornærmet. Han skulle ha overtatt boligen etter den gamle som gikk av med pensjon. Isteden flyttet underdirektøren inn.

– Skjønner ikke åssen folk kan bli så smålige, sa betjenten, og det ble stadig større avstand mellom spikrene.

– De tror visst vi er lusete, sa han. Tør ikke slippe oss inn i entreen engang!

– Linoleum på alle gulvene, sa jeg. Se på støvlene dine. Det er derfor hun ikke vil ha deg inn.

Han kikket tankefull på støvlene sine. Dagen etter hadde han blankpussete sko. Men inn kom han ikke. Isteden kom en skygge for solen. Jeg satt bak plankestabelen, nøt den gode lukta av kvae, og hørte på praten hans under kjøkkenvinduet. Plutselig ble det mørkere. Jeg så opp. Inspektøren. Svær og brei. Tre stjerner på hver skulder. Skarp press i buksene. En barsk mann i ny stilling sto skrevende foran meg.

– Dette kan ikke være riktig, sa han. Hvor er arbeidsbetjenten?

Jeg pekte med tommelen mot hushjørnet.

– Lar han Dem være her alene? Det må jeg si!

– Det har gått bra hittil, sa jeg.

– Reis Dem opp! Hvem har gitt Dem tillatelse til å ta av Dem overallen?

– Det er sånt man gjør når det er varmt, sa jeg og reiste meg langsomt.

– De er frekk og doven, unge mann! De kunne trenge litt skikkelig oppdragelse!

– Det er jo derfor jeg er her, sa jeg.

Han mønstret kroppen min. Den gjorde ham ikke blidere. Den burde naturligvis vært bleik og dvask, en god fangekropp, tilstrekkelig forskjellig fra hans egen.

– Se å få på Dem overallen!

Jeg tok den på uten å forhaste meg. Det var for sent å bakke for å avverge en rapport. Jeg kunne lese den i ansiktet hans. Antagelig hadde han den klar i hodet før han kom. Betjenten og jeg skulle unngjelde for at underdirektøren hadde flyttet inn i inspektørboligen. Måten han så seg omkring på var ikke til å ta feil av. Begeret var fullt allerede før betjenten kom med kaffen.

– Hva skal dette bety? Arbeider dere ikke i det hele tatt?

– Å … Æ …

De siste bokstavene i alfabetet forplantet seg nedover, betjenten ble enda mer hjulbeint, og han holdt på å slippe kanna i bakken.

– Hvordan kan De finne på å gå fra en fange på denne måten? Kjenner De ikke sikkerhetsbestemmelsene?

Det var som å høre overlegen. De to hadde samme innstilling. De var perlevenner og identifiserte seg fullstendig med systemet. Betjenten var redd. Han forsøkte stammende å forklare at vi akkurat nå hadde kaffepause, og dum som han var, begynte han å peke omkring og fortalte hva vi hadde gjort og hva vi skulle gjøre.

– Det interesserer meg ikke! sa inspektøren, og det var vel det sanneste han noengang hadde sagt.

Jeg kunne ikke dy meg. Dumhet er kanskje smittsomt.

– Det blir sikkert fint her når vi blir ferdig, sa jeg. Underdirektøren har en fabelaktig god smak.

Inspektøren stirret rasende på meg. Betjenten var blitt desperat i blikket. Det var omsider gått opp for ham at temaet var livsfarlig. Han prøvde å signalisere til meg, men nå hadde jeg fått nok av den vesle feigingen.

– For et idyllisk sted! utbrøt jeg. Se på de frukttrærne. Og blomstene. Tenk å kunne bo sånn midt i hovedstaden. Så usjenert! Man hører jo ikke trafikken engang!

Den var altfor tjukk. Inspektøren tverrsnudde og marsjerte gjennom hagen, langs ringmuren og ble borte i prydbuskene.

– Din idiot! sa betjenten. Behøvde du erte …

– Hit med kanna. Det smaker bra med oppvaskvann nå.

Jeg satte meg bak plankestabelen igjen. Betjenten tok en slurk i all hast, så tømte han ut resten og løp for å levere kanna. Det tok lengre tid enn han hadde beregnet. Jeg hørte han ropte på fruen. En voksen mann. Vettskremt. Han kom til å ro seg i land på min bekostning. Direktøren ville lytte. En kjærkommen anledning til å ta meg inn igjen. Rette opp blunderen til underdirektøren, som hadde sluppet en fange med såpass lang tid utenfor muren. For ordens skyld ville jeg få en refselse for frekk oppførsel mot inspektøren. Uten anledning til å forklare meg. Det var ikke stort å betenke seg på. Jeg reiste meg og gikk rolig ned gjennom hagen, ut av, den vesle porten, fulgte gjerdet så langt det rakk, og spaserte ut av området sammen med en gammel kone som hadde besøkt sønnen sin, som fylte treogfemti år den dagen.

– Han har alltid vært en snill gutt, fortalte hun. Jeg håper dere behandler ham pent. Han har sittet inne i tredve år til sammen.

Hun trodde jeg var fangevokter. Jeg tok henne i armen over gata og forsikret at sønnen var i de beste hender.

– Jeg har med en kake som jeg har bakt til ham. Men han fikk ikke lov å ta imot den. Kanskje De …

Hun satte den store vesken sin på fortauet, og plutselig hadde jeg kakepakka i hendene. I det samme fikk jeg øye på arbeidsbetjenten oppe i alléen. Han veivet med armene og formelig trillet nedover på de runde beina sine. Og der kom inspektøren!

– Frue, sa jeg. Ser De han som kommer der oppe, han bakerste? Gi ham kaka, så leverer han den til sønnen Deres.

– Å tusen takk! ropte hun glad.

Hun tok pakka og skyndte seg i møte med forfølgerne. Hun holdt på å bli overkjørt av en buss, så glad var hun. Jeg fikk et glimt av flere uniformer oppe ved hovedporten. Snart ville politibilene tråle strøket. Og publikum kom til å delta i jakta. Det var alltid noen som drømte om berømmelse. Ved siden av meg sto en mann i lagerfrakk og topplue.

– Noen har visst rømt igjen.

– Ser sånn ut, sa jeg.

Idet jeg skulle sette av sted, tok han et par skritt og åpnet døra på en varebil.

– Jeg har ikke tid til å bli blandet opp i noe, sa han.

– Ikke jeg heller.

Uten å spørre sprang jeg rundt bilen og kom meg inn ved siden av ham. Han ble nok litt overrasket, men nå satt jeg der, og det var ingen tid å spille. Heldigvis sto bilen med fronten inn i sidegata. Vi kunne bare måke på rett fram. Det siste jeg så var at kona prøvde å dytte kakepakka på inspektøren.

Vi kom ut i en hovedgate og fulgte strømmen av biler mot sentrum.

– Hvor skal De hen? spurte sjåføren.

Han kastet et blikk på overallen min. Den var nokså ordinær, men noen habitt for lengre turer var den jo ikke.

– Bare kjør, sa jeg.

Så slo jeg en plate. Jeg hadde levert en vogn på bilverkstedet. Den nye jeg skulle hente var ikke ferdig. Han hadde altså spart meg for en tur med trikken. Vi lo begge to. Det luktet kolonialvarer.

– Si fra når De vil av, sa han.

– Takk for det.

Hyggelig. Han var noe eldre enn meg. Likte ikke å bli blandet opp i noe. Spørs om han ikke ble det nå. Inspektøren kunne ha sett meg hoppe inn i bilen. I så fall var de på utkikk etter oss. De kom til å mistenke oss for avtalt spill. Straffbart å hjelpe rømlinger. Seks måneder … Jeg ble rent fælen. På et eller annet vis måtte jeg få ham ut av det.

Løsningen kom da han svingte rundt et hjørne og stanset utenfor en matvareforretning.

– Bare et øyeblikk.

Han gikk bak og tok ut en kasse som han bar inn i forretningen. Jeg flyttet meg fort over i førerstolen, vred om tenningsnøkkelen, og før noen kunne hindre det freste jeg av gårde så det grein i dekkene.

Til å begynne med kjørte jeg bare på måfå. Et passe stykke, nok til at han kunne si at vogna var stjålet. I egen interesse måtte jeg skille meg med den så fort som mulig. Antagelig var tjue patruljebiler ute etter meg alt. Men til fots ble jeg et enda lettere bytte. Altså beholdt jeg bilen. Resonnementet ble klart da jeg passerte bygrensen og den åpne, brede veien lå foran meg. Her ville jeg ikke ha store sjansen som fotgjenger.

Jeg la kursen nordover. Klokka på dashbordet viste halv fire. Rushtiden var begynt. Jeg avpasset farten etter forholdene, som skrevet står. Skulle dette gå bra, måtte jeg ikke vekke oppmerksomhet på noen måte. I grunnen var jeg nokså overrasket over meg selv. Gå bra, tenkte jeg. Hva er det som skal gå bra? Jeg merket at humøret dalte til null. Alt det jeg hadde bygd opp de siste årene, var ødelagt. Nå var jeg tilbake i det gamle. Det er visst en naturlov, tenkte jeg. Den ene dumheten drar den andre med seg. Det er den første som løsner skredet. Nå var jeg midt oppi det. Fra nå av måtte jeg innstille meg på en tilværelse helt forskjellig fra den jeg hadde regnet med for bare noen dager siden, inntil ordren fra statsadvokaten kom. Jeg lo bittert. Endelig hadde jeg fått den friheten jeg hadde krav på. Det var ingen tilfeldighet at jeg kjørte nordover. Til helvete, tenkte jeg, og økte farten. Det hjalp iallfall på humøret. Hastighet er et utmerket surrogat. Jeg lot vogna gå i hundre. En rakett går i førti tusen. Unnslipningshastighet. De gutta må ha det fint. Se jorden forsvinne bak seg. Til månen på noen timer. En tripp på fire hundre tusen kilometer. Med min hastighet ville det ta innpå et halvt år. Natt og dag i seks måneder med hundre kilometers fart. Uten å treffe et menneske. Ikke så mye som en liten jurist. Det måtte være noe til tur.

Jeg vet ikke om det var turen eller den assorterte lukten fra varerommet som gjorde det. Jeg ble iallfall sulten. Hånden min løp grassat mellom pakker og flasker baki der. Den kom tilbake med en pølse på størrelse som en eksospotte. Jeg flådde og gnog til tørsten gjorde meg rasende. Så slo jeg halsen av en ølflaske mot dashbordet. Etter to hele øl følte jeg meg høyt oppe. Jeg skrudde ned sideruta og slengte tomgodset i grøfta. Det er sånt man kaller naturvett.

Klokka halv seks var jeg framme. Jeg svingte inn på en smal grusvei, fulgte den noen hundre meter gjennom skogen, tok av på en enda smalere vei, og så feide jeg tvers igjennom det skrøpelige leet så stokkene spratt ut på jordet. Det var noe til ankomst på en stille ettermiddag.

Gården lå bare et steinkast fra skogkanten. Den lå ensomt til og virket gjengrodd og forlatt. Noen høns som flakset i vill panikk inn under låvebrua, var eneste tegn til liv. Jeg satte vogna på baksiden av huset og dunket kraftig i veggen med knyttneven. Så gikk jeg rundt og inn på kjøkkenet.

Hun hadde fått slengt på seg en gammel ullkjole uten ermer. Det skittengule håret hang i tjafser ned forbi skuldrene. Hun sto barbeint midt ute på gulvet og stirret på meg med oppspilte, vakre øyne. Hun var sytten år og hadde stelt gården alene siden hun var fjorten.

– Hei hei, Lollobrigida! skrålte jeg og tok omkring henne. Se å få av deg litt møkk, så legger vi oss!

Hun smatt under armen på meg og løp bort til veggen. Der ble hun stående og skjelve som et vettskremt dyr. Hun var rett og slett nydelig.

– Hvor er bestefar? spurte jeg.

Hun kastet et fort blikk mot den halvåpne kammersdøra. Jeg gikk bort og kikket inn. Farfaren hennes, som hun hadde stelt for siden moren døde og den eldre søsteren dro sin vei, satt halvt oppreist i senga og sov. Han var gul som rav, bare skinn og bein.

– Å dæven, sa jeg. Holder han på å krepere?

Det var unødvendig. Jeg visste hva det var.

– Bestefar må ikke dø, hvisket hun.

Jeg ga henne et smil og en oppmuntrende klask på baken.

– Fin jente, Lollo. Nå går jeg og henter noen godsaker, så fikser du en bedre aftens. Men se å få vaska deg først!

Hun svelget og nikket.

– Ja, sa hun.

Jeg bar inn to kartonger med matvarer fra bilen, pumpet opp vann fra brønnen og hentet ved til komfyren. Så tok jeg en titt på gården mens hun gjorde i stand.

I grunnen var jeg temmelig ferdig. Dette med bestefar var en strek i regningen. Det var ham jeg skulle sette respekt i, ikke henne. Hun var jo nærmest som et umælende dyr. Alle mente hun var tomsete, og det var nok riktig. Jeg tok meg en øl og ruslet over tunet. Gården lå brakk, det var tydelig nok. Bak fjøset sto bergveggen svart og truende. Innpå skogen der oppe hadde far hennes hogd seg i beinet en vinterdag. Det ble slutten for ham. Sånn hadde Guri servert meg historien første gang vi var sammen. Det skrinet kunne servere historier. Nå var hun fint gift i byen, mens søsteren slet her i elendigheta.

Jeg vasset gjennom det råtne graset fra året før. Døra på uthuset hang åpen på det ene hengslet. De andre bygningene var ikke stort bedre. Fjøset og låven gikk i ett, den lange takåsen lignet en salrygget ku. Et og annet bord manglet i låveveggen, men tømmeret i fjøset så solid ut. Den øverste halvdelen av døra sto på vidt gap. Den nederste jamret som en dødsdømt da jeg åpnet den. Innenfor ble jeg overrasket av en gris som gikk løs. Da jeg traff Guri, hadde de to hester og sju-åtte kuer. Bestefar gjorde nytte for seg den gangen. Jeg måtte smile. Den folkevonde gamlingen hadde jagd meg fra gården, fordi jeg lå etter sønnedatteren hans. Moren likte meg nok, men hun var for svak og redd til å si noe. Folk mente hun var blitt helt innesluttet etter at mannen skjemte seg så grundig ut. Han hadde visst vært en brann etter kvinnfolk, og da han frøs i hjel i fylla en natt innpå skogen, gikk det som et lettelsens sukk over bygda. Jeg hørte en del om det den gangen, fordi jeg jobbet på et bygg for kommunen. Folk så jeg tok snarveien over skogen når jeg skulle til Guri. De advarte meg mot bestefar og sa at mens moren var blitt folkesky etter skandalen, var han blitt folkevond. Han kjeppjagde alle som kom i nærheten. Meg tålte han til en viss grad fordi jeg støpte en ny brønn. Guri hadde overtalt ham til å gå med på at det ble fagmessig gjort, og så «skaffet» hun meg til jobben. Vi hadde det fint en stund. Men en dag kom han over oss i høyet, og da ble det hu hei. Han gikk løs på oss med en staur. Jeg hadde irritert meg lenge over måten han behandlet de tre kvinnfolka på. Nå tok jeg stauren fra ham, knekte den over kneet, og bar ham sprellende bort til møkkjelleren og slengte ham uti, mens jentene så på. Det kunne kanskje blitt opptakten til en ny æra på gården, men så viste det seg at Guri hadde tatt det ille opp. Hun straffet meg, ble kostbar, ville ikke møte meg i skogen engang. Og på lørdagskvelden nektet hun å danse med meg på kommunelokalet. Jeg var temmelig grønn den gangen. Da bygget var fullført, dro laget vårt sammen med entreprenøren tilbake til byen. Senere hørte jeg at også Guri var reist til byen. Hun hadde sagt hun skulle gifte seg med meg. «Han skal ikke slippe så lett,» hadde hun sagt. Da jeg omsider traff henne, var hun gift med en disponent. Han trodde fullt og fast at ungen var hans. «Du kan bare forsøke å ødelegge for oss,» sa hun truende. «Fritz er en førsteklasses mann, mye bedre enn du noengang kommer til å bli!» «Velbekomme,» svarte jeg. Misunnelse er ikke min sterkeste side.

Et par kyllinger kom trippende inn fra stallen. Da de fikk se meg, pilte de tilbake igjen. En høne ga seg til å kakle advarende. Det var som å høre Guri. Jeg helte litt øl i grisetroa og ble kamerat med grisen. På et sted som dette måtte en være glad for det vennskapet en kunne få.

Jeg brukte øyemålet på fjøsdøra. Den var sikkert for smal. Så undersøkte jeg låvebrua og gulvet ovenpå. Nokså skrøpelig, men med god fart skulle det gå. Jeg hentet bilen, manøvrerte den i stilling, ga full gass og skvatt opp låvebrua og inn på låven. Hvis ingen hadde sett meg ta av fra hovedveien, kunne jeg være trygg her i det uendelige. Jeg lukket dørene og ruslet tilbake over tunet. En svak røyksøyle steg opp fra pipa mot den lyse kveldshimmelen. Langt borte gjødde en hund.

Hun var ikke på kjøkkenet. Men det luktet sterk kaffe, og maten sto på langbordet. Hun hadde dekket i den ene enden – bare til meg. Døra til kammerset var lukket. Jeg la øret inntil, men hørte ikke et kvekk. Stakkars dævel, tenkte jeg. Han kunne ikke ha lenge igjen. Jeg kvapp idet kaffekjelen begynte å fløyte. Da jeg tok den av og la på ovnsringene, hørte jeg henne i trappa ned fra annen etasje. Jeg fylte koppen min, satte kjelen på kanten av komfyren og tok plass ved langbordet.

Hun var våt i håret. Den grønne jumperen hadde tilhørt Guri. Skjørtet og skoene dro jeg også kjensel på. Alt sammen virket for smått til henne. Hun var ikke så nett som søsteren. Jeg smilte til henne.

– Finn deg en kopp, Lollo.

Hun gikk til kjøkkenbenken. Jeg tittet på den stramme baken hennes. Jeg er ikke mer enn et mannfolk.

– Du husker vel meg, Lollo?

Naturligvis gjorde hun det. Hun virket ikke så redd nå lenger. Jeg angret på den busete måten jeg var kommet på. Plutselig snudde hun seg rundt og så på meg.

– Du var slem mot bestefar, sa hun.

Au. Hun husket altså tilfellet med møkkjelleren. Det var ikke stort jeg kunne si til det. Jeg satte i gang å ete. Så kom hun med noe som fikk meg til å stusse.

– Du er mannen til Guri.

Det kunne bare bety en ting. Jeg mistet rent matlysten ved tanken på hva de ordene innebar. Jeg reiste meg og gikk bort til henne. Hun vék unna.

– Lollo, sa jeg. Har ikke Guri vært her siden hun reiste?

Hun ristet på hodet.

– Du har ikke hørt noe fra henne? Ikke noe brev? Ikke julekort engang?

Hun ristet på hodet igjen, men nå så hun nærmest bebreidende på meg.

– Guri er rik, sa hun.

Som om det unnskyldte alt. Men det betydde jo at jeg, som var mannen hennes, måtte være rik! Lollo hadde hørt noe, kanskje på butikken, og misforstått. Jeg tok en kopp i skapet, fylte i kaffe og satte den på bordet.

– Sett deg her, Lollo, så skal jeg fortelle deg noe.

Hun satte seg nølende, og så fortalte jeg om Guri, om mannen hennes og den kjekke lille pjokken som de hadde fått. Ham kunne jeg ikke få fullrost, naturlig nok. Jeg la merke til at hun smilte fjernt ut av vinduet. Det var moro å se henne sånn. Det runde, barnslige ansiktet var blankt etter vann og såpe. Men det var ikke det som fikk øynene til å skinne. Jeg er ikke så flink til å tyde sånt. Jeg vet bare at lengsel og ømhet er nær beslektet, og at det kan gjøre en ung kvinne vakker, når hun er i det lune. Jeg var litt stolt over at det var guttungen min hun drømte om.

Med ett husket jeg Frank Henden, trailersjåføren. Det var nokså rart. Han hadde en gutt på samme alder som min. Og her satt jeg med en jente på samme alder som … «så lita og sky som en fuglunge.» Jeg begynte å tenke på alt det han hadde fortalt. Et merkelig raseri grep meg. Et øyeblikk hadde jeg vanskeligheter med pusten. Det er sånne sjokk en kan få av og til, når for eksempel sansene er lysvåkne og en klarer å se litt lenger enn ellers, se forbi det trivielle, gjennom den grå hverdagståka en omgir seg med. Det er som når et forheng plutselig revner, og det er i sånne øyeblikk en tror på krefter som ligger utenfor en selv. Det kan oppstå på så mange måter, i de mest uventede situasjoner, men alltid tror en at det dreier seg om noe viktig, en sannhet, en kjerne som en prøver å gripe tak i, men som hver gang slipper unna. Jeg har opplevd det på fjellet, på ensomme fisketurer, eller i cellevinduet en stille, klar vinternatt. Det kan virke brutalt, skremmende, eller uendelig vakkert, men alltid like fantastisk. Jeg fortalte det til fengselspresten en gang, og han sa det var Gud. Men jeg har opplevd noe lignende i bakrus. Når det oste svette av meg, sånn som nå.

Jeg tok bøtta og gikk ut til brønnpumpa, vrengte av meg overallen og fikk meg en skikkelig avrivning. Så jogget jeg barbeint opp til leet, la stokkene på plass, og tok med noe einer ned igjen. Hun satt på samme flekken. Det var ikke noe særlig ved henne nå. Jeg tenkte at en sånn avrivning kunne være nyttig på mange måter. Jeg regnet jo med å bli her en stund.

– Lollo … Får du besøk av noen?

Nesten synd å rive henne tilbake fra det fjerne. Hun glippet med øynene som om hun holdt på å våkne.

– Det kommer vel noen og ser til bestefar, hva?

– Nei, sa hun.

Jeg satte meg ved siden av henne på langbenken. Hun likte ikke at jeg spurte om bestefar. Det skremte henne. Jeg begynte å forstå. Hun hadde bare ham. Den gamle stabeisen var hele livet hennes. Ble han borte, hadde hun ingen å ødsle følelsene sine på. Hun skjønte det vel ikke selv, men hun var redd for tomheten når hun ble alene. Jeg så det i øynene hennes.

– Bestefar blir bra, sa hun.

– Ja visst blir han det.

– Han skal ikke på sykehus. For han vil ikke.

Det lignet ham akkurat. Selv når døden nappet ham i skjorteflaket, tålte han ikke synet av fremmede.

– Men doktoren, Lollo. Han kommer vel innom?

Hun ristet på hodet. Jeg fikk ut av henne at hun hentet medisiner hos kjøpmannen. Bestefar ville hverken ha doktor eller medisiner, men hun lurte i ham noen piller. Kjøpmannen skjønte vel noe og ordnet seg med legen, den kvakksalveren. En doven fyllik. Kom gjerne lenge etter han ble budsendt, hvis han kom i det hele tatt. Det var som i fengslet. Meldte en seg på til påske, kom kanskje legen ved juletider. Og da var en enten dau eller frisk. Det var mange som kurerte seg selv ved å smugle inn medisiner. En måtte ty til ulovligheter for å komme gjennom et opphold med helsa i behold.

Lollo hadde sittet og sett på meg fra siden. Hun var engstelig, men den snille måten jeg snakket på ga henne en viss tillit. Jeg tror det gjorde meg litt rar da jeg skjønte det.

– Vær snill mot bestefar, sa hun.

Det var tillatelsen til å bli på gården. Plutselig betydde det noe at hun ga meg lov. Kanskje hadde jeg behov for det. Det irriterte meg at jeg tenkte på underdirektøren. Jeg hadde tatt ham i hånden. Æresord på at jeg ikke skulle rømme. Romantikk, tenkte jeg. Hvorfor være skuffet over seg selv, når det var så mange andre å være skuffet over? Der har vi det. Sikkert derfor jeg søkte hit. Ikke for å gjemme meg, men for å unngå flere skuffelser. Jeg visste jo at Lollo aldri kunne skuffe noen. Det var hun for dum til.

– Du Lollo, sa jeg. Hvor ofte går du til butikken?

– Jeg sykler, sa hun.

Hun syklet til butikken. En gang i uka. Jeg tok henne under haken.

– Da treffer du folk, Lollo. Du forteller vel ingen at jeg er her? Gjør du vel?

– Neida, sa hun.

– Aldeles sikkert? Ikke et ord til en levende sjel?

– Ingen tror det, sa hun.

Naturligvis. Bestefar var garantien for det. Hun var nok ikke så dum likevel. Jeg tok og klappet henne på kinnet. Jeg kan være nokså beregnende. Hun så på hånden min da jeg tok den vekk. Så flyttet hun blikket opp i pannen på meg. Jeg hadde lagt merke til det før, og nå husket jeg at det var en vane hun hadde. Når bestefar var sint, svulmet den store blodåren. En gang, etter en trette jeg hadde med Guri, satte hun pekefingeren i pannen på meg og holdt den der en god stund. Så sa hun: «Du er ikke sint.» Nå ventet jeg nesten hun skulle gjøre det samme. Men hun nøyde seg med å se.

– Du kan ligge oppe, sa hun.

Hun gikk for å ordne med sengeplass på kvisten. Jeg skrudde på den gamle radioen. Etter dagsnytt, noen meldinger. Ingenting om rømningen. Det var vel for tidlig. Eller for betydningsløst.

Dagen etter skulle Lollo til butikken. Jeg ba henne kjøpe en avis i kiosken på jernbanestasjonen. Og der sto det. «Utrolig frekk rømning.» Både fangen og bilen var som sunket i jorden. Ingen mistanke mot sjåføren. Han ble bare latterliggjort på en pen måte. Fengslet fikk kritikk. Direktøren imøtegikk. «Fangen ga sitt æresord på at han ikke skulle rømme.» Det ble gjort et stort nummer av det. Avisen spurte ironisk om sikkerheten var basert på gjensidig tillit. I så fall kunne man vel la murene falle. På siste side sto selve etterlysningen. Lyst, kort hår. Lang, innbuet nese. Friske tenner i overmunnen. Kraftig legemsbygning. Iført blå overall. Han kjører muligens omkring i en …

Lollo hadde ikke sett bildet mitt. Jeg brente avisen. Kunne jeg enda ha stappet hele opplaget i ovnen. Folk i bygda hadde vel noe å prate om nå. De som husket meg ville kanskje falle på den tanken at jeg var her. Dette hadde jeg ikke forutsett. Hvis nå bilen ble funnet på en helt annen kant? Det var en utvei. Jeg gikk og tenkte på det noen dager, ble rastløs og irritabel. Lollo merket det, hun kikket stadig opp i pannen på meg. En gang jeg hjalp henne ved brønnen, kom hun med fingeren og skulle kjenne. Jeg feide til hånden hennes. Hun ble ikke ordentlig redd, for hun var vant til å bli hundset. Men tilliten hadde fått en knekk. Jeg prøvde å rette på det ved å jobbe hardt. Jeg reparerte dører og lappet bordvegger så det smalt i åsene omkring, og Lollo kunne ikke finne eggene fordi hønsene flyktet fra sted til sted med kyllingene pipende etter seg. Den eneste som tok det fornuftig var grisen. Den plirte allvitende med de intelligente øynene sine og snøftet hånlig når jeg bommet på spikeren. Det kan være irriterende med et sakkyndig publikum, særlig når det snuser deg i baken mens du står og sager. Kanskje den var homoseksuell for alt det jeg visste. Sånn går det når en er mye alene, tenkte jeg, og så måtte jeg tenke på Frank Henden som var så mye alene. Om han hverken ble gris eller homo, så ble han ødelagt. Han var på god vei allerede. «Rene skjære vanvidd. Spreller på brettet, spyr og pisser på meg, voksne mannen. Jeg orker ikke mer. Hvorfor gjør ikke forsvareren noe … kaféen … snakke fornuft med folka der ute … de må jo være gærne … riva … hvor har de gjort av jernriva …»

Den natta bestemte jeg meg. To fluer i en smekk. Bilen. Riva. Jeg lå våken til sola stakk meg i fjeset gjennom det lave vinduet på kvisten. Jeg stelte meg frokost nede i kjøkkenet, gikk over til bilen, stablet alle varene i stallen, og etter en solid middag med hermetiske erter, kjøtt og flesk, og et par øl, la jeg meg til å sove på den slitte sofaen i dagligstua. Da jeg våknet drev Lollo og stelte bestefar. Det luktet død og fordervelse der inne, og jeg kunne ikke begripe at hun holdt ut. Men bestefar ante ikke at jeg var på gården. Han var vel for dårlig til å ane noe som helst.

– Du Lollo, sa jeg da hun var ferdig med stellet. Jeg må en tur til byen, men jeg kommer igjen. Om et par dager.

Hun så undersøkende på meg. Hele ansiktet mitt studerte hun. Så gikk hun til kjøkkenbenken og glante ut av vinduet på ingenting. Jeg stilte meg bak henne. Etter en stund snudde hun seg. Øynene hennes var mørkere enn ellers, nesten svarte.

– Du reiser, sa hun.

– Ja, men jeg sier jo at jeg kommer tilbake.

– Du reiser, sa hun.

Hun trodde ikke på meg. Det hadde jeg altså oppnådd denne uka. Jeg prøvde å fortelle meg selv at det ikke betydde noen ting. Så tenkte jeg at hun kanskje hadde rett. Kanskje kom jeg ikke tilbake. Det var litt nifst. Sånne som henne hadde ofte sterke forutanelser. Akkurat som dyrene. De oppfatter ting som vi med våre svekkede sanser ikke oppfatter. Kanskje hun til og med visste at jeg ble tatt. Da burde jeg vel holde meg her. Ta advarselen alvorlig.

– Guri reiste, sa hun.

Jeg vet ikke om jeg rødmet. Iallfall skulle jeg gjerne ha kalt tilbake mine egne tanker. Jeg forsøkte å smile av dem der de svevde omkring og gjorde narr av meg. Fordi Guri hadde reist sin vei, trodde hun jeg også ville gjøre det. Vi to hadde ikke alltid vært så greie mot henne. En kan være temmelig hensynsløs når det gamle spillet pågår.

– Lollo, sa jeg. Det med Guri var noe annet. Hun ble jo gift, vet du. Da får en så mye å tenke på. Mye å gjøre. Kommer ingen steder.

– Kommer Guri hjem?

– Nja … Slett ikke umulig.

– Og mannen?

– Ja, kommer Guri, så kommer mannen. Det er klart.

– Og ungen?

– Ungen … Jo. Joda. De tar nok med seg ungen også.

Nå smilte hun over hele fjeset. Hun strålte. Den opplevelsen var sannelig en skrøne verdt.

Mens det ennå var lyst, sjekket jeg lufta i bilringene, peilet oljen og fylte vann på batteriet. Alle lysene virket som de skulle, men bensin var det dårlig med. Kanskje rakk det til byen. Men kaféen lå like langt sør for byen som gården lå nord. Vel, jeg skulle jo skifte bil. Da det begynte å mørkne, rygget jeg ned fra låven, og så kjørte jeg uten å si godnatt til Lollo.

For sikkerhets skyld kjørte jeg uten lys gjennom skogen. Litt kronglete, men ingen behøvde vite at disse avsides veiene var trafikert. Selve gårdsveien gikk over en liten høyde, nokså bratt i begynnelsen, men slakkere ned mot det første veikrysset, dit jeg hadde fulgt Guri første kvelden. Den andre veien ble heller ikke benyttet nå som sagbruket lenger inne var nedlagt. En gang hadde jeg tenkt å ta jobb der for å slippe å være med byggegjengen tilbake til byen. Naturligvis var det Guri som sto i hodet på meg. Men så skulle altså driften opphøre. Gud vet hva det ellers ville blitt til. Jeg stanset noen meter fra hovedveien, ventet til ingen billys var å se, så smatt jeg ut av skogen og ut på den lange, rake strekningen med oljegrus og hvit stripe i midten. Først da tente jeg lyktene. I speilet så jeg lysningen fra tettbebyggelsen forsvinne bak meg. Godt å slippe å kjøre gjennom der. Jeg lyttet til motoren, og snart fant jeg den mest økonomiske hastigheten på vogna. De få litrene burde holde til byen.