Anker Rogstad

Ærens pris

Roman

Gyldendal

1

Marion kom ut på terrassen med tebrettet og et par tørre kjeks på en asjett. Det var noe å by en mann som hadde jogget en mil i ulendt terreng langs Maridalsvannet.

– En vakker dag stuper du, sa hun oppmuntrende. – Du er for gammel til å fly på den måten.

Det var høst i luften, og hun hadde et sjal over skuldrene. For sikkerhets skyld hadde hun tatt på seg strikkelue også. Jeg satt i slåbråk og tøfler etter en god dusj i kjelleren. Nå kjente jeg et kaldt drag rundt anklene og de nakne leggene. For gammel til å fly, tenkte jeg. Det stemmer. Etter å ha holdt i spaken i mer enn førti år, er jeg ubrukelig. Kassert. Over og ut.

Jeg glante dystert på asjetten med de to små kjeksene. Jeg hadde vært sulten en hel måned. De kalorifattige måltidene var sikkert årsak til at jeg hadde så lett for å fryse. Når jeg kjente etter, var jeg faktisk litt kald i baken også. Hvis jeg stuper, tenkte jeg, så er det neppe på grunn av alderen. Jeg er antagelig underernært.

– Spis nå, sa Marion. – Drikk teen din. Se ikke så sur ut.

Ikke smør, ikke sukker – og skummet melk i teen. Det var et mareritt hver gang hun skulle ned noen kilo. Og det gjentok seg hvert annet år omtrent. En fiks idé om å holde seg slank når vi besøkte søstrene hennes i England. Vi hadde giftet oss der borte i femogførr, like etter krigen. Om noen uker skulle vi feire førti års bryllupsdag. Herregud … Jeg begynte å fantasere om oksestek med brun saus, rosenkål og champinjonger.

– Hva var det du kalte den begivenheten? spurte jeg og slurpet i meg noe av skvipet hennes.

– Hm? sa hun distré.

Jeg hadde tatt med posten ut på terrassen, og nå hadde hun fått fingrene i «Air Mail», den engelske journalen som kom fire ganger i året, nydelig innpakket i plastfolie. Det fenomenale ved henne var at hun kunne slappe av i enhver situasjon, koble ut alt som ikke passet henne, uansett hvordan det sto til med meg. Nå prøvde jeg å få i gang en samtale. Kanskje vi kunne snakke om menyen til det forestående jubileet.

– Er det ikke noe som heter sukkerbryllup? spurte jeg og tok en bit av den vesle kjeksen. – Eller er det jernbryllup vi skal ha?

Hun tittet opp fra journalen. Hun kunne hele reglen på fingrene, bryllupsdager fra ett år til sytti. Jeg hadde hørt den mange ganger og skjønte ikke at den kunne interessere et menneske.

– Sukker er seks år, og jern sytti, forklarte hun, en smule oppgitt over min dårlige hukommelse.

Så fortsatte hun å lese. Jeg begynte å plystre, høyt og skjærende falskt. Det var vel nesten litt blasfemisk, nå som hun satt med Journal of the Royal Air Forces Association, organisasjonen som var beskyttet av selveste dronning Elisabeth.

– Uff, sa hun. – Behøver du å bråke så forferdelig?

– Bråke? Jeg klarer ikke å konsentrere meg når det er for stille. Du vet jo at jeg er vant til å tenke i flydur.

– Du er ikke vant til å tenke i det hele tatt, sa hun, og så fordypet hun seg i journalen igjen.

Som nybakt pensjonist skal en helst ikke være stor i kjeften. Det hadde jeg lært meg allerede. Jeg var jo ikke helt idiot. Jeg skjønte godt at jeg måtte hjelpes til å forstå min egen situasjon, og tilstandene i verden omkring meg. Det hendte at jeg lengtet tilbake til den tiden da vi brukte bomber og maskingeværer. Men det var naturligvis forbudt å snakke om våre opplevelser den gangen. Ja, det virket nesten uanstendig å nevne den store krigen i det hele tatt. Det eneste som betydde noe i dag, var fred. Fred med store bokstaver, fred for enhver pris. Det var sjelden snakk om frihet nå for tiden. De to begrepene hadde visst lite med hverandre å gjøre. Det hele var meget forvirrende.

– Nei, se på den, sa Marion plutselig. – Har du lagt merke til den der?

Hun viste meg en helsides annonse i journalen. Det var et firma i Glasgow som handlet med gamle medaljer og dekorasjoner. A.D. Hamilton & Co. Ltd. Established 1890. Tydeligvis et seriøst foretagende.

– Se nøye på det bildet, sa hun. – Jeg lurer på om ikke du har maken medalje i skrinet ditt.

– Tror du det?

– Ja. Jeg pusset medaljene og de gamle myntene dine da du var på fisketur med Ernst. Jeg er temmelig sikker på inskripsjonen. Dessuten husker jeg hodet til Georg den sjette. Jeg tar neppe feil.

– Nei, er du gal, sa jeg.

Hun reiste seg brått. Hun kunne være kvikk når det var noe som interesserte henne.

– Jeg henter skrinet, sa hun og løp inn til skatollet i stua. Hun hadde stramme slacks og trengte aldeles ingen slankekur. Bortsett fra litt naturlig utvikling her og der, hadde hun ikke forandret seg stort siden hun kjørte ambulanse for RAF under krigen. Sønnen vår, Ernst, pleide å skryte av henne. «Jeg har en mor som ser yngre ut enn min kone.» Det var jo ingen særlig klok uttalelse, i hvert fall ikke når hans kone var til stede. De to pleide ellers å løse alle samfunnsproblemer på en grei og enkel måte. Jeg hadde mye glede av hjelpsomheten deres, jeg også.

Journalen lå på bordet. Jeg ble sittende og glane på annonsen. Kong Georg den sjette … En masse priseksempler på medaljene. «We pay top prices. Medals to RAF, RFC, RNAS etc. We also purchase medals to the Army and Navy. Georg Medal … min £ 900.» Jeg kunne få inn ti tusen kroner på en lettvint måte. Nesten som en gevinst i pengelotteriet. Et tilskudd til pensjonen som jeg neppe hadde fortjent.

Marion kom med skrinet. Jeg satte tekoppene på brettet og flyttet det ned på steinhellene. Hun åpnet lokket og tok ut en skinnpose på størrelse med en real hamburger. Det klirret i sølv og kobber da hun tømte innholdet utover bordplaten. Det var yngre og eldre årganger og mange slags nasjonaliteter, det meste antagelig nokså verdiløst.

– Her er den, sa Marion. – Nå skal vi se om det stemmer.

Hun plasserte medaljen ved siden av bildet i annonsen. Blank og fin var den etter at hun hadde pusset den, mens jeg var på fisketur og suget visdom fra min sønn.

– Ser du det, Morten? Nøyaktig like.

Hun hadde rett, som vanlig.

GEORGIVS VI BRITT OMN REX ET IND IMP

– Like som eneggede tvillinger, sa jeg. – Og verdien er minst ni hundre pund. Vi kan ta den med når vi skal over i neste uke.

Hun fikk to loddrette rynker mellom øynene. En gang skremte hun vettet av en katt med det blikket.

– Mener du at vi skal selge den?

– Vel … nei … jeg tenkte bare …

– Tull. Se her … navnet er gravert rundt kanten. J.M.Higgins. Der står militærnummeret hans også. Jeg skulle tro at han ville bli glad for å få den tilbake. Etter førti år.

– Kanskje han er død, sa jeg optimistisk.

– Han var ikke eldre enn deg, svarte hun kontant, som om menn i sekstiårsalderen var udødelige.

Plutselig serverte hun en liten latter.

– Husker du hvor sint du var da vi fant den? Jeg var redd du skulle fly på de to karene på parkeringsplassen.

– Bøller, sa jeg. – De fornærmet deg i spisesalen på hotellet.

– Ja, og etterpå nektet de å flytte bilen sin, slik at vi ble sperret inne.

– Hadde jeg ikke vært så mett, skulle jeg gitt dem en omgang juling, sa jeg.

– Huff. Det var pinlig for meg. De var jo engelskmenn, så jeg var flau på deres vegne. De tålte kanskje ikke at jeg var gift med en nordmann.

– Nei, de skjønte vel ikke hvor heldig du hadde vært.

– Vi hadde sikkert forsøkt å kjøre etter dem med toalettbagen, hvis de hadde oppført seg skikkelig.

– Antagelig.

– Den bare falt ut av bagasjen deres da de skulle reise. Og vi lot den ligge til de var forsvunnet.

– Ja, og da vi kom hjem, fant vi medaljen blant barbersakene. Jeg husker alt sammen nå.

– Gratulerer, sa Marion.

Hun stakk hånden ned i skrinet, rotet med noen papirer, og viste meg en gulnet kvittering.

– Du husker vel denne også da? Regningen fra spisesalen på hotellet. Tenk at vi har tatt vare på noe slikt!

Vi måtte le begge to. Sanderstølen Høifjellshotell. Dato 21.8.1945. Middag for 2 personer, tre retter, kr. 8,00. 2 øl a 1,40 … kr. 2,80. Tilsammen kr. 10,80 pluss betjening kr. 1,08. Sum kr. 11,88.

– Jøss, sa jeg. – Vi levde på stor fot den gangen. Ingen sultekur eller andre begrensninger. Jeg syns vi skulle skåle for de gylne tider!

– Du er flink til å finne på anledninger, sa hun, men tonefallet røpet at forslaget ble vurdert. For sikkerhets skyld ga jeg det et ekstra puff i baken.

– Var det ikke rubinbryllup vi skulle ha? sa jeg. – Førti år og rubiner?

Bingo. Vi sopte myntene ned i skinnposen og la den tilbake i skrinet. Så flyttet vi inn i stua, lukket dørene og fyrte i peisen. Jeg hentet den dyrebare whiskyflasken og en mugge med vann. Marion satte frem glass. Vi samarbeidet. Hun tok av seg sjalet. Vi slo oss ned i stolene foran varmen. Jeg gned meg i hendene. Livet hadde fått litt mening igjen. Mennesket lever ikke bare av kjøtt og flesk, tenkte jeg. Det fins da andre goder også.

Jeg skålte med henne.

– Så lenge det er liv, er det håp, sa jeg. – Ingen kan ta fra oss meningene våre. Dem eier vi i all evighet.

Hun tittet forundret på meg.

– I beg your pardon?

– Å … æsj, sa jeg. – Bare noe tull. Jeg tenker på alle disse nye sannhetene. De dukker opp over alt, i aviser, radio, TV, fjernsynsteateret … Alltid er det noe jeg ikke forstår. Jeg blir så forvirret.

– Du har tilpasningsproblemer, sa hun. – Du kan ikke godta at en sannhet varer kun i tyve år.

– Spar meg for det vrøvlet. Hvis noe var sant i forrige århundre, så er det sant i dag også. Hvis ikke er det ikke sant.

Marion bare lo av meg. Det var ikke ondsinnet, tvert imot. Uansett hva hun gjorde så mente hun det godt. Enkelte mennesker er slik. De kan ta livet av deg i den aller beste hensikt.

Hun reiste seg og hentet et fotoalbum fra bokskapet.

– Jeg kom til å tenke på noe, sa hun. – Vi tok jo en del bilder på hotellet den gangen.

Så ble vi sittende og bla i det gamle albumet. To krek som holdt på å drukne i eldrebølgen. Hun viste meg et bilde der hun var håndballkeeper på bedriftslaget i femtiårene, før hun ble gravid. Det var også et par bilder av meg, fra et skytterstevne, der jeg havnet på sjetteplass. Vi hadde altså vært spreke en gang i tiden. – Tull, tenkte jeg. Vi er spreke fremdeles. Minst like spreke som den storskrytende dessertgenerasjonen!

– Vi tar med albumet til England, sa Marion. – Jeg tror ikke Esther og Phyllis har sett disse bildene.

– Okey.

– Okey? Du ser jo ikke på bildene! Hva er det som plager deg? Har du kranglet med Ernst igjen?

– Vi krangler aldri. Det er han som foreleser.

– Tåpelig. Du forstår jo ikke hva han sier likevel. Nei, se på dette! Der er de to karene. Jeg lurer på hvem av dem som eier medaljen?

Landsmennene hennes. Den ene måtte være J.M.Higgins. Jeg hadde tatt et bilde av henne i spisesalen. Hun satt med ryggen til et av de store vinduene. På grunn av lyset bak henne var ansiktet blitt utydelig. Det var derimot ikke ansiktene til de to karene ved sidebordet. Nå slo det meg at de ikke hadde likt å bli fotografert. Det var da de hadde kommet med ukvemsord til Marion. Etterpå hadde vi gått ut og tatt noen bilder av hverandre, utenfor hotellet.

– Jammen var du slank og pen den gangen, sa Marion. – Men fy for et antrekk. Jeg likte deg bedre i flyveruniformen.

– Ja, det var vel den som gjorde utslaget.

– Naturligvis.

Jeg sto der i pullover og eplenikkers og følte meg pokker så sporty. Til overmål hadde jeg sixpencelue på snei. I den habitten hadde jeg kanskje gjort lykke på karneval nå for tiden. Men til gjengjeld var jo bilen bra. En åpen Mercedes som hadde tilhørt en offiser i Luftwaffe. Den hadde vi fartet omkring med på bryllupsreisen.

– Der har vi bilen til engelskmennene, sa Marion. – Se hvordan de har parkert.

En svart Humber med soltak og britiske skilter. Den sto på tvers foran vår bil og stengte oss inne ved gjerdet til hotellet. Det kunne ha vært ren tankeløshet, eller en provokasjon på grunn av den tyske bilen vår. Jeg hadde kanskje latt det passere, om det ikke hadde vært for den bøllete oppførselen i spisesalen. Jeg skulle akkurat gå inn og be dem fjerne bilen, da de kom ut for å ta en røyk på hotelltrappen. Jeg vinket på dem og pekte på bilene. De så på meg og på hverandre, lot som de ikke forsto. Det syntes jeg var toppen av frekkhet. Vi sto jo på farten for å reise. Jeg gikk bort og gjorde dem oppmerksom på det. «That’s your problem», fikk jeg til svar. Så tok jeg opp notisboken for å notere bilnummeret deres. Da fikk de det merkelig travelt. Den ene forsvant inn i vestibylen og var straks tilbake med to reisebager. Jeg gikk etter dem bort til bilen, der Marion sto med rynket panne. Vi så at de lempet bagene inn i bagasjerommet, og at noe falt ut idet lokket smalt igjen. Straks etter forsvant bilen i en støvsky mot hovedveien. Marion gikk bort og plukket opp noe fra bakken. En ganske alminnelig toalettbag.

– De er ingen gentlemen, men vi kunne prøve å kjøre etter dem, sa hun som om alt var tilgitt.

– Du kan jo tro det, svarte jeg, og så la vi bare bagen i bilen og glemte den.

2

Søstrene til Marion bodde i Maidenhead, en halvtimes togreise fra London. Et av disse koselige stedene med teglsteinshus og velstelte haver. Men førti års utvikling hadde nødvendigvis satt sine spor. I sentrum var det kommet et par høyhus i glass og betong, foruten et parkeringshus som minnet om en flodhest blant kattunger. Ved siden av det gamle, fine klokketårnet holdt de på med en ny jernbanebro, og virksomheten raserte hele stasjonsområdet. Aviskiosken og de små, morsomme butikkene druknet mellom kraner og buldrende anleggsmaskiner.

Vi hadde ringt fra Heathrow, og Phyllis møtte oss på stasjonen. Vi tråkket i leire og søle for å komme til drosjeholdeplassen litt nedenfor utgangen. På grunn av alt bråket kunne vi ikke snakke før vi satt i bilen.

– Dere er gærne, sa jeg. – Skal dere ødelegge dette idylliske stedet fullstendig?

Phyllis lo av meg.

– Det sa du for to år siden også. Du ville stanse vandalismen.

– Han har problemer med hukommelsen, sa Marion. – Ikke hør på ham.

På grunn av arbeidet med broen måtte vi kjøre rundt hele sentrum. At de fleste gatene var enveiskjørte, gjorde ikke turen kortere. Den tok ti minutter, omtrent samme tiden som når vi spaserte. I den uberørte bydelen lå de gamle pubene på rad og rekke. The Bell. Queens Arms, Jack of Both Sides. Jeg smilte gjenkjennende til knekten på begge sider av et digert spillkort på fortauet. Så fikk jeg øye på Holy Inn i krysset mellom York Street og Bishop Road.

– Driver Jock puben ennå? spurte jeg.

– Å jada, sa Phyllis. – Den gamle skotten gir seg ikke før han må.

Vi fortsatte opp Bishop Road, forbi parken med nåletrærne og frem til Rushington Avenye, der gaten ble delt av en gressplen. På begge sider lå husene bak velfriserte hekker. Her oppe var vi godt skjermet mot støyen fra sentrum.

Phyllis betalte sjåføren og tok den ene kofferten. Hun var yngst. Hverken hun eller Esther hadde giftet seg. De hadde kanskje tatt skrekk av Marions skjebne. Vi gikk gjennom den vesle forhaven og ble møtt i døren av Esther. Så fikk vi klemmer og velkomstkyss.

Det lyse gjesterommet i annen etasje hadde ikke vært benyttet på to år, siden forrige gang vi var på besøk. Det fikk vi beskjed om, akkurat som sist, og alle ganger tidligere. Det var liksom noe evig og uforanderlig ved både huset og søstrene til Marion. Jeg husket dem som to veloppdragne tenåringer, i den uskjønne uniformen til Land Army. Unge, alvorlige piker som gjorde sin plikt mot dronningen og fedrelandet, i en vond og vanskelig tid, da mye lå i grus og nesten alt var mangelvare, bortsett fra samhold og vilje til å overleve. Men foreldrene deres hadde ikke overlevet. De var blitt drept under blitzen i London. De tre søstrene var alene da jeg kom inn i livet deres mot slutten av krigen. Jeg fikk et hjem etter flere år på sure, forblåste flyplasser. En granatsplint i skulderen gjorde meg til pasient for ungmøene i huset på Maidenhead. Jeg kan ikke huske at jeg hadde smerter i det hele tatt.

– Nå blir dere over vinteren, sa Phyllis ved bordet den første kvelden. – Dere har ikke noe å gjøre i det kalde landet der oppe.

– Vi må hjem, sa Marion. – Vi skal feire rubinbryllupet sammen med ungene.

– Ungene? sa Phyllis. – De er jo nesten like gamle som oss.

– Bravo, sa jeg. – De virker faktisk eldre enn dere pusekattene.

– Han tror han er så ungdommelig, sa Marion. – Etter at han ble pensjonist, er han blitt helt fjollete og umulig.

Hun ga meg et av disse kjærlige blikkene som skremte vettet av kattene på Kjelsås.

De første dagene gikk jeg omkring og koste meg, slo av en prat med folk jeg kjente, stakk innom en og annen pub, hilste på verten og fikk meg en gratis pint eller en whisky. Av søstrene fikk jeg skikkelig næringsrik mat. På full mage ble jeg omgjengelig og i stand til å nyte livet. Streiker og arbeidsledighet var ikke mitt problem. Det ble diskutert i moderate former på pubene. Jeg hadde ventet en atskillig høyere temperatur etter den lange gruvestreiken. Men folk var fed up, trøtt av merra Thatcher og idioten Scargill. Den jevne brite var hverken blå eller rød. Han droppet gjerne politikken til fordel for pinten og fotballen. Selv Falklandskrigen var ingenting mot oppgjøret mellom Tottenham og Ipswich. En bombe i London eller Belfast skapte ikke større røre på pubene enn FA-cupen, tvert imot. Det var som om alt vondt og leit ble holdt på avstand av en usynlig kraft, et slags immunapparat som beskyttet den mentale kropp. Jeg hadde opplevd noe lignende under krigen. Den gangen var det ofte kynismen som reddet oss fra sammenbrudd. Men dette her var likevel noe annet. Kanskje det rett og slett var England.

Når jeg kom hjem etter disse hyggelige aftenturene, ble jeg alltid møtt med respekt og nattmat av søstrene til Marion. De forsto godt at en gammel flyver kunne ha problemer med balanseroret.

En kveld ble jeg sittende på havebenken foran huset. Over hekken kunne jeg se det lysende skiltet til «Industrial Business Center» nede i byen. Jeg småhikket og frøs lite grann, men syntes det var deilig å puste alene for en gangs skyld. Det var mørkt i vinduet til gjesterommet, men første etasje var fullt opplyst. De satt vel og ventet på meg, som vanlig. Tittet på et eller annet i TV, med tåpelige reklameinnslag. Det var ikke mye som tydet på krise i den britiske økonomien. Forretningene var fulle av kjøpelystne mennesker, de handlet som aldri før. Og reisebyråene meldte om overbooking på fly og skip til varmere strøk. Og biltrafikken var større enn noensinne. Kanskje alt pratet om krise var en gedigen politisk bløff. Vi hadde jo noe lignende på gang hjemme i Norge.

Det var Esther som oppdaget meg. Hun kom ut og satte seg ved siden av meg på benken. Vi sa ingenting på en lang stund. Det var deilig å sitte sånn i den kjølige luften uten å snakke. Til slutt fortalte hun at verten på Holy Inn satt inne og ventet på meg, sammen med en mann hun ikke likte.

– Han virket litt forsoffen, sa hun. – Han så deg på puben i kveld, men husket ikke hvor han hadde deg fra. Da du var gått, spurte han Jock om navnet ditt.

– Hva er det han vil?

– Hilse på deg. Han sier nesten ingen ting. Jock snakker for ham. Marion vil ikke legge seg før du kommer.

– Vet du hva han heter?

– Peter et eller annet. Noe på Hill …

– Hm.

Jeg smakte på det, men kunne ikke erindre noe slikt navn i farten. Jeg hadde litt øresus.

– Hva er klokken?

– Halv ett.

– Oi.

Vi gikk inn. Jeg hørte stemmen til Jock med det samme vi åpnet døren. Skotte. Folk kalte ham bare for Jock. Han måtte være minst sytti. En rødmusset, trivelig tjukkas med mustasje og blank skalle. Marion og Phyllis satt i sofaen, og de så ikke særlig begeistret ut. Det var jo over midnatt.

– Hei hei, folkens, sa jeg belevent. – Har dere ikke lagt dere ennå?

En mager mann med blekt ansikt reiste seg langsomt fra en av lenestolene. Han var på min alder, og atskillig mer ustø på bena. Vi ble stående og stirre på hverandre. Jeg merket den spente stillheten omkring meg. Jock og damene ventet på en reaksjon. Så smalt det til oppe i hodet på meg.

– Nei, død og plage! utbrøt jeg. – Det er jo Peter!

Nå sprakk det magre ansiktet i et stort flir. Han kom mot meg, og jeg fanget ham opp i armene mine. Vi ble stående og omfavne hverandre og knegget som to hester.

– Det er tydelig at de kjenner hverandre, sa Marion tørt.

I bakgrunnen hørte jeg latteren til Jock.

– Dette var moro, ikke sant? sa han til damene. – Det er alltid festlig når veteraner møtes etter mange år. Jeg har tatt med en flaske for anledningen.

Peter og jeg slapp taket i hverandre. Nå la jeg merke til at han virket litt shabby i klærne. Ansiktet var herjet. Det slo meg at han kanskje var syk, så jeg kunne jo ikke si at han så godt ut.

– Det er jaggu lenge siden sist, sa jeg. – Husker du da vi tok avskjed på Waterloo Station i femogførr?

– Euston, sa han. – Du fulgte meg til subwayen.

– Å, javisst. Vi burde ha holdt kontakten. Vi er noen dårlige kompiser!

Han trakk på skuldrene. Han hadde ingen beklagelser å komme med. Det var nok mange slike tilfeller som vårt. Karer som hadde hatt mye sammen, var plutselig reist fra hverandre og hadde mistet kontakten i det sivile. Jobb og familie for de fleste. Jeg spurte om han var gift. Det var han ikke nå lenger. Mer ville han ikke ut med. Gode gamle Peter. Han hadde aldri vært særlig snakksom. Enten det gjaldt flytokter eller andre opplevelser, måtte en hale det ut av ham. Bløff og skryt var ikke hans stil.

Litt overraskende tok Marion gjestene i hånden før hun gikk og la seg.

– Dere må gjerne sitte en stund, sa hun. – Jeg skjønner at dere har mye å snakke om. Godnatt.

Hun gjespet diskret og fikk med seg søstrene opp i annen etasje.

Jock satte en flaske Long John på bordet. Etiketten sto opp ned, beviset på at han hadde rappet den fra eget lager.

– Grepa jenter, flirte han. – Du er heldig som har et slikt elskelig harem til å dulle med deg. Ikke sant, Peter?

Peter nikket fraværende. Han satt hele tiden og så på meg med et uttrykk som viste en blanding av undring og tilfredshet.

– Jeg har ofte lurt på hvordan du hadde det, sa han stillferdig. – Jeg har ofte lurt på det.

Jeg fant frem glass og lot pubverten ta seg av skjenkingen.

– Han spurte meg først om du var utlending, sa Jock. – Da jeg sa du var nordmann, spurte han om jeg visste navnet ditt. Men da var du allerede gått.

– Forferdelig, sa jeg. – Skulle tro vi hadde gjennomgått plastiske operasjoner.

Jock smilte allvitende.

– Tidens tann kan vi ikke gardere oss mot. Men Vårherre har nok en mening med det også. Vi må finne oss i å vike plassen for yngre og mer forplantningsdyktige individer.

– Har du noen barn? spurte Peter.

Jeg fortalte at jeg hadde en sønn på femogtredve år. Og en svigerdatter. Ingen barnebarn.

– Enn du?

Han ristet på hodet.

– Jeg er ikke forplantningsdyktig, sa han. – Min kone forlot meg av den grunn.

Trist. Bare sorgen. Etter hvert fikk jeg halt ut av ham at det var andre problemer også. Alkohol. Nerver. En gang hadde han vært innlagt for mentale forstyrrelser. Som så mange andre av vår generasjon, hadde han ikke klart å riste av seg krigen. Jeg husket ham som en litt sky, men samtidig våken og kaldblodig ungdom, som trodde på det han sloss for. Han hadde alltid vært ærlig, og mottagelig for andres meninger. Det var kanskje årsaken til hans tragedie.

– De kalte meg for morder, sa han. – Jeg hadde aldri tenkt på det på den måten. Det vi gjorde virket så riktig den gangen. Så begynte jeg å tvile. Jeg kastet min DFC i Themsen.

Distinguished Flying Cross. Alle unge flyveres drøm. Beviset på mot og dyktighet. Han hadde kastet den i Themsen.

– Hvem var det som kalte deg for morder?

– Noen unge pasifister. Jeg begynte å lytte til det de hadde å si. Jeg tenkte på alle de liv vi hadde tatt, ofte tilfeldig og ganske unødvendig, og jeg kom til at disse ungdommene hadde mye rett. Jeg følte meg temmelig guffen etter hvert.

– Tåpelig, sa Jock. – Du har ingenting å bebreide deg selv. Skulle kanskje Hitler fått ture frem som han lystet? Skulle gamle Britain ha latt seg voldta av det svinet? Hva ville skjedd om vi alle sammen hadde vært pasifister den gangen? Se hva som skjedde i Frankrike og resten av Europa. Ingen av våre allierte klarte å forsvare seg skikkelig, og de endte som større og mindre konsentrasjonsleire, alle i hop!

Peter tok en slurk av whiskyen sin. Han grøsset og hostet et par ganger.

– Jeg er klar over alt det der, sa han. – Jeg har hørt det så mange ganger. Men krig er ikke bare kollektiv ulykke. Den rammer enkeltmennesker også. Krig er noe av det mest personlige som fins. Den gjør noe med hver enkelt av oss. Og da spiller det mindre rolle hvilken side du har stått på.

Jock blåste i barten.

– Dette låter jo som det rene landsforræderi, sa han. – Man kan da ikke angre på at man knertet ned noen jerrier? Det dreide seg jo om selvforsvar!

Det runde, røde fjeset lignet en fullmoden tomat mot det lyse tapetet i bakgrunnen.

– Knertet du noen jerrier? spurte jeg uskyldig.

Jeg visste at han hadde vært i Home Guard, og at det ikke hadde vært noen dans på roser det heller. Men han likte ikke spørsmålet mitt. Han hadde tatt igjen oss andre, og begynte å bli litt full.

– Alle kunne jo ikke sendes ut av landet, sa han. – Noen måtte være hjemme også. Jeg tror nok at vi gjorde jobben vår.

– Sikkert.

– Far min var med i første verdenskrig, sa han, som om det styrket hans egen innsats i den andre. – Her skal dere få se …

Han tok frem lommeboken, fomlet litt med glidelåsen, og plukket opp en svær mynt som han klasket i bordet. Det viste seg å være en medalje.

– 1914 – 1918, sa han. – Georg den femte.

Jeg tok den i hånden og leste.

GHORGIVS V BRITT OMN REX ET IND IMP

Jeg ble sittende og glane på den mens Jock fortalte om faren sin.

– Han var iallfall ikke så dum å hive den i Themsen. Sånt er bare idioti.

Peter var visst lei av alt krigspratet.

– Det betyr ingenting, sa han trett. – Det er så lenge siden.

– Det betyr mer enn du aner, sa Jock. – Det hendte i 1914, og i 1939. Det kan hende igjen!

– Meget mulig. Men da slipper iallfall jeg å meie ned en masse mennesker.

– Var det så mange?

– I helvete! sa Peter og ble hissig med ett. – Hva tror du vi gjorde med båtene i Middelhavet? Troppeskip på vei til Nord-Afrika, med dekket fullpakket av soldater. Sto som sild i tønne. Vi stupte ned og pepret dem med maskingeværer og tyvemillimeters kanoner. Vi gikk så lavt at vi kunne se kroppene bli slitt i stykker og slengt i alle retninger. Mange av soldatene hoppet på sjøen og druknet. Vi stupte ned på dem, gang på gang, og drepte så mange som mulig. Og en halvtime senere satt vi og drakk te. Vi spøkte og lo av det hele!

– Okey, okey, sa Jock. – Men hva gjorde Stukaene mot våre gutter, for eksempel på stranda i Dunkirk? Og mot sivilbefolkningen. Hva med terrorbombingen mot London og byene ved kysten? Det skulle du fortalt pasifistvennene dine!

Peter strakte begge armene i været.

– Jeg sier jo at alt var meningsløst!

Han kavet seg opp av lenestolen og stilte seg foran vinduet med ryggen til oss. Jeg håpet at Jock ville gå. Han var all right, men det var han som skapte problemer. Han var så vant til å prate på puben, for å underholde gjestene. Og krigen var ofte et brukbart tema. De fleste hadde jo et forhold til den.

Men Jock ville ikke gå. Det lengste han gikk var til toalettet. Jeg fulgte ham ut og fikk øye på kofferten min i garderoben. Ha ha, tenkte jeg. Det er ikke bare faren din som har medalje. Jeg fant den og gikk tilbake og satte meg i stua.

– Hei, Peter, sa jeg. – Her skal du få en artig historie.

Da Jock kom inn igjen, fortalte jeg om episoden på Sanderstølen i 1945.