Anker Rogstad

Lansen

Gyldendal

1

Kriminalbetjent Hervel kjørte sakte etter en trailer gjennom hovedgaten i småbyen. Det var slutten på en fire dagers permisjon fra tjenesten. Hans unge kone satt og døset ved siden av ham i privatbilen. Blåsten fra det halvåpne vinduet rusket i det lyse håret hennes. De kom fra landstedet til hennes foreldre lenger sørpå. Klokken på instrumentbordet viste tyve på tre. En deilig ettermiddag i slutten av september.

– Trett, vennen min? spurte han lett.

Hun kastet et grettent blikk på ham og gjespet. Så snudde hun det vakre ansiktet sitt den andre veien og kikket uinteressert i butikkvinduene.

– Vi tar en pust, sa han. – Det er en kafé like her borte.

Han fulgte rundkjøringen halvveis rundt torvet, passerte politistasjonen og stanset ved siden av en blå Cortina på parkeringsplassen utenfor kafeteriaen. Mannen i den andre bilen hadde solbriller med refleksglass og leste en avis. Fru Hervel tok håndvesken sin, trykket ned låssperren og smelte igjen døren. Hervel tok på seg fritidsjakken og kikket på mannen før han fulgte etter sin kone inn i kafeteriaen.

– Finn et bord, sa hun.

Hun forsvant ned trappen til toalettet. Han tok et bord lengst inne i lokalet. Det var en del gjester. Fra der han satt kunne han så vidt se taket på bilene utenfor. Han grep spisekartet og holdt øye med Cortinaen. Mannen med solbriller steg ut og ble stående mellom de to bilene. Høy, slank, omkring tredve. Han hadde grønn hatt med smale bremmer. Sporty type.

Fru Hervel kom og satte seg og stengte for utsikten.

– Har du ikke fått bestilt ennå?

– Kjære deg. Jeg vet jo ikke hva du vil ha. Kaffe? En smårett?

Han rakte henne spisekartet. Hun slapp det rett ned på bordet uten å se på det.

– Et rekesmørbrød, sa hun. – Er det ingen til å servere her?

En dame på hennes egen alder, omlag femogtyve, kom bort til bordet. Fru Hervel mønstret henne kritisk.

– La oss få to rekesmørbrød hvis De har, sa han. – Og to kaffe.

Serveringsdamen smilte hyggelig, og han så etter de gode hoftene hennes da hun vugget bortover mot disken. Fru Hervel betraktet ham gjennom senkede øyenvipper. Hun sa ingenting. Han smilte, og han så at det ergret henne.

– Hva skal du gjøre i kveld, Lillemor? spurte han. – Jeg skal på vakt klokka åtte.

Hun skar en grimase.

– Mor stikker vel bortom for å høre hvordan vi har hatt det.

Hun åpnet vesken og tok opp en pakke sigaretter.

– Og hvordan har vi hatt det? spurte han.

Hun satte sigaretten mellom de fyldige leppene og ventet på at han skulle gi henne fyr. Han ga henne fyr med tenneren sin. Den blå Cortinaen forlot parkeringsplassen og kjørte sakte ut i trafikken.

– Jeg skjønner ikke hvorfor du absolutt skulle dit ned, sa hun og blåste røyken over bordet mot ham. – Det er jo så gudsjammerlig der når alle har reist hjem.

– Beklager hvis du har kjedet deg. Jeg gjorde det for å hjelpe din far med oppryddingen etter ferien. Det vet du jo.

– Så vidt jeg husker kom forslaget fra deg.

– Okey. La oss ikke krangle om det.

– Vi kunne ha reist på det høyfjellshotellet sammen med Turid og Svein.

– Det har jeg hørt noen ganger de siste dagene, sa han tålmodig.

– Du skal få høre det i dagene som kommer også. Hvis du unnskylder deg med at du trengte å slappe av i fredelige omgivelser, så hyler jeg.

– Du er nydelig når du hyler, flirte han. – Men ikke gjør det her inne.

– Gjerrigknark, sa hun. – Det er det som er i veien med deg.

Serveringsdamen kom med kaffe og smørbrød. Han ba om regningen og betalte med det samme. Fru Hervel snuste på rekene for å undersøke om de var friske.

De spiste i taushet. Da han var ferdig med sitt smørbrød, kikket han stjålent på armbåndsuret. Ti over tre. Han drakk ut kaffen. Sigaretten hennes lå og røyk i askebegeret. Han knuste den, og da hun hadde spist ferdig, tok han pakken hennes og spurte om hun ville ha en ny. Hun ristet på hodet, slik han hadde beregnet. Så tok han kannen og spurte om hun skulle ha mer kaffe. Hun ristet på hodet igjen.

– Vel, da går vi, sa han og reiste seg.

Hun hevet brynene, og han lurte på om hun skulle bebreide ham for at de hadde slikt hastverk. Men hun sa ikke noe. De forlot kafeteriaen og gikk ut til bilen. Han åpnet døren, og idet han strakte seg over setet og åpnet på den andre siden, kom han med et lite utbrudd. Han så seg forundret om i bilen.

– Hva er det? spurte hun.

Han kikket på gulvet foran setene, på hyllen under instrumentbordet, så lente han seg over stolryggen og undersøkte baksetet.

– Kameraet, gryntet han.

Hun så spørrende på ham.

– Kameraet?

– Ja. Det lå her på forsetet. Husker du ikke det?

– Mener du at det er blitt borte? Stjålet?

– Ser sånn ut.

– Men … Låste du ikke døren på din side?

– Faen, sa han. – Det glemte jeg.

Han ble stående og se seg omkring på parkeringsplassen.

– Idiot, sa hun. – Du klager over at folk er skjødesløse og skaffer dere en masse bry, og så er du like toskete selv.

Han nikket og mumlet at han var enig med henne.

– Du la ikke merke til noe mistenkelig mens vi spiste? spurte han. – En eller annen frekkas ved bilen?

– Jeg er ikke politimann, sa hun surt. – Forresten så satt jeg med ryggen til hele tiden.

Han så på klokken.

– Vel, sa han. – La oss gå bort og melde fra. Jeg vil nødig miste en gave fra mine svigerforeldre.

– Gå du. Jeg venter her.

– Stasjonen er rett der borte. De vil sikkert høre om du har sett noe.

– Lås i hvert fall, sa hun. – Kanskje vi slipper å spasere helt hjem.

Han låste bilen, og så gikk de over til politistasjonen. En gammel, hvit trebygning i to etasjer. Den unge konstabelen bak skranken lyste opp da Hervel presenterte seg.

– Ja, nå kjenner jeg Dem. Jeg var inne med en fyr for en måned siden. Biltjueri. Kan De huske det?

– Det foresvever meg, sa Hervel og kastet et blikk på klokka på veggen. Så forklarte han hvorfor han var kommet.

– Det var da leit, sa konstabelen. – Sånne ting er ikke lett å få tilbake. Det er vel best De snakker med fullmektigen.

Han gikk bort og knakket på en dør, åpnet den og stakk hodet inn. Litt etter kom en røslig kar ut og hilste på dem. Hervel husket ham fra et par saker for lenge siden.

– Goddag, frue. Jasså, dere er på disse kanter. Hva kan jeg gjøre for dere?

Fru Hervel smilte skadefro.

– Min mann er blitt bestjålet. Han er flink til å advare andre, men glemmer selv å låse bilen. Hva skal man si om sånt, fullmektig?

Fullmektigen ville ikke være taktløs. Han spurte hva som var blitt stjålet, og Hervel ga ham den flaue historien.

– Dere får komme inn her, så lager vi en rapport. Hvis bilen var ulåst, er det vel små sjanser for at forsikringsselskapet vil dekke tapet.

Fullmektigen åpnet lemmen i skranken for å slippe dem innenfor. I det samme begynte en klokke å ringe. Den unge konstabelen satte i et lite rop. Fullmektigen stirret mot en kontrollboks oppe på veggen. En av nummerklaffene var falt ned, og et rødt lys blunket iltert.

– Jøss, utbrøt fullmektigen. – Banken!

En dør fløy opp, og en rødhåret konstabel kom ut og glante opp på veggen. Den andre konstabelen hadde alt fått på seg lua.

– Dere to! Løp bort og se hva som står på! brølte fullmektigen. – Ta med våpen!

Han grep telefonen og slo raskt et nummer, antagelig til banken. Konstablene forsvant ut døra med pistoltaskene i neven. En tredje konstabel kom dundrende ned trappen fra annen etasje. Fullmektigen snakket bare et par sekunder, så smelte han på røret.

– Hold deg her, sa han til konstabelen. – Jeg tar bilen!

– Et øyeblikk, sa Hervel. – Hvis banken er ranet, så blir jeg med.

– Kom an!

De sprang ut i bakgården og kastet seg inn i politibilen. Fullmektigen satte på sirenen og det blå dreielyset på taket. Trafikken stoppet opp som ved et trylleslag, og de tråklet seg fram de tre hundre meterne til banken. En del mennesker sto og kopte foran inngangen, der alarmklokken ringte gjennomtrengende. De skvatt til side da fullmektigen kjørte halvveis opp på fortauet og stanset med skrikende bremser. Hervel hoppet ut og sprang inn i banken med fullmektigen etter seg.

Den vesle, skjeve banksjefen gestikulerte vilt foran de to andpustne konstablene. Den rødhårete stakk pistolen i futteralet og snudde seg mot fullmektigen.

– Mislykket, rapporterte han og pekte mot trappen som førte ned til underetasjen. – Men der er det noe dævelskap!

Gul røyk steg opp fra kjelleren. Hervel sprang bort og kikket over gelenderet.

– Ut alle sammen! ropte han. – Ut på gata!

Personalet stormet mot glassdøren. Den unge konstabelen skjøv banksjefen foran seg. Fullmektigen kom bort til Hervel og kikket forsiktig over gelenderet.

– Hva er det? En bombe?

– Vet ikke. Hva var det som skjedde?

– Banksjefen sier at en maskert mann kom inn med pistol og slengte noe ned trappa her. Han ble visst skremt da en av kassererne tråkket på fotalarmen. Han løp rett gjennom lokalet og forsvant ut bakdøra.

– Har dere tenkt å la ham slippe unna?

– Å fanken!

Fullmektigen sprang ut på fortauet for å organisere jakten på banditten. Hvordan så han ut? Hadde han bil? Hva slags bil? Hvilken farve? Var det flere i bilen? Hvilken vei kjørte de?

Hervel kunne ikke høre spørsmålene på grunn av alarmklokken, men han så at folk pekte i forskjellige retninger. Han var ikke interessert i den siden av saken. Han var alene i banken og brukte øynene godt. Den gule røyken steg fremdeles opp fra underetasjen. Dreielyset fra politibilen reflekterte mot røyken og gjorde den vekselvis grønn og gul. Så ble sirenen satt på igjen, og de to konstablene freste av gårde i et tåpelig forsøk på å innhente banditten.

Hervel begynte å gå ned trappen. Han hostet litt på grunn av røyken. En stemme ropte advarende bak ham. Fullmektigen tittet over gelenderet.

– Vær forsiktig, Hervel. Jeg vil nødig ta ansvaret …

– Hvelvet er her nede?

– Ja.

– Har De varslet andre politikamre?

– Nei, pokker. Jøss … Vi er ikke vant til sånt her i byen!

Fullmektigen forsvant rødmende for å varsle kollegene i nabodistriktene. Hervel fortsatte rolig ned til avsatsen, kikket rundt hjørnet og fikk øye på den lille sylinderen som spydde ut røyk ved foten av trappa. Han holdt seg for munn og nese mens han famlet etter lommetørkleet. Så bykset han ned resten av trappa, grep sylinderen med lommetørkleet og løp inn på toalettet. Han slengte den i vasken, satte i proppen og skrudde opp krana. Han gikk ut og lukket etter seg. Hvelvet lå rett imot toalettet. Døren sto åpen. Han tittet inn gjennom stålgitteret som var låst og hadde alarm montert ved hengslene. Inne i hvelvet var det to store moderne pengeskap, den ene med dobbelt dør, og et mindre pengeskap av eldre modell. De store hadde to kombinasjonslåser hver, det lille bare en. Dørene var stengt. Langs to av veggene i hvelvet var det stålreoler med arkivmapper fra gulv til tak. Bankboksene var plassert til høyre og dekket den tredje veggen.

Hervel tok en titt på selve hvelvdøren. Førti centimeter tykk. Panserstål. Åtte bolter, hver på fem centimeter i diameter. Fire kombinasjonslåser med et digert ratt i midten. Det hadde knaster og lignet et skipsratt. Litt eksentrisk opp mot det høyre hjørnet satt tappen for vibrasjonsalarmen. Selve boksen hang under rosetten på karmen ved siden av døren. Tipp topp alt sammen.

Alarmklokken sluttet å ringe. Straks etter lød stemmen til fullmektigen ovenfra.

– Åssen går det, Hervel?

Han gikk bort og åpnet døren til toalettet. Vannet flommet over kanten av kummen og plasket ned på gulvet. Sylinderen hadde sluttet å ryke, men det var bra med røyk på toalettet. Han gikk hostende ut til foten av trappa.

– Sa De noe, fullmektig?

– Har De fått uskadeliggjort den?

– Ja, De kan trygt komme ned nå.

Fullmektigen kom ned med lommetørkleet for munnen. Hervel viste ham sylinderen på bunnen av vasken.

– Der har De svineriet. Jeg har ikke demontert den, men det er neppe sprengstoff.

– Bare en sånn skremmegreie?

– Sikkert. Meningen var vel å avlede oppmerksomheten og samtidig utnytte sjokkvirkningen hos personalet. Dessverre måtte jeg drukne den, så eventuelle fingeravtrykk er nok ødelagt. Men jeg antar at så utspekulerte karer ikke etterlater seg avtrykk. Hvordan går det med jakten?

– Fullt pådrag i nabodistriktene.

– Signalement?

– Personalet så bare én mann. Han hadde maske, så det var vanskelig å bedømme alderen. Høy, slank fyr. Han løp tvers igjennom lokalet da alarmen gikk. En postfunksjonær så en mann med solbriller som hadde det svært travelt bak bygningen her. Brunrutete jakke og beige bukser. Grønn, smalbremmet hatt.

– Bil?

– Postmannen løp bort til hjørnet og så en bil forsvinne oppover gata. Mellomstor personbil. Blå. Muligens en Rekord eller Cortina. Han fikk ikke sett nummeret. Ikke er han sikker på at det var banditten heller. Ta vare på den dingsen der. Jeg må opp og finne øyenvitner. Det ville være fint om De kunne bistå oss litt mens De er her.

– Jeg skal ringe til avdelingen, sa Hervel.

– Takk skal De ha. Det er sant. Kona Deres står utenfor.

Fullmektigen kastet et blikk mot hvelvet.

– Alt i orden der, vel?

– Jeg går ut fra det. Fyren var jo ikke her nede?

– Nei, han var ikke det.

De gikk bort til stålgitteret.

– Låst, konstaterte fullmektigen. – Alarmen står på. Gudskjelov! Den grisen fikk ikke med seg noe oppe heller. Bevare meg vel. Svære saker, dette her.

– Ja, den virker solid.

– Sikkert en pen slump i skapene der inne, gliste fullmektigen. – Hvor mye tipper De?

– Nei, det er ikke godt å si. Halv million, kanskje?

– Pøh. Tenk på all industrien her omkring. Jeg tipper tre fire millioner i kontanter. Pluss det som ligger i de private boksene. Skulle vært artig med en titt i dem, hø? Vi har skattesnytere her som over alt ellers.

– Jeg trodde dere bare hadde engler, lo Hervel. – Er politimesteren på stasjonen? Jeg bør vel snakke med ham.

– Seminar, sa fullmektigen med et grin. – Kommer ikke tilbake før mandag. De kan vel ringe til avdelingen Deres her fra banken?

– Ja, la oss gå opp.

De gikk opp trappen. En ung journalist vimset omkring med kameraet sitt. Personalet var begynt å komme tilbake. Klokken var fem over fire. Den vesle banksjefen kom bort og spurte om banken kunne åpne til normal tid neste morgen. Fullmektigen så spørrende på Hervel, som nikket. Det skulle ikke være noe i veien for det. Altfor mange mennesker hadde tråkket omkring. De kunne ikke regne med å finne brukbare fotspor.

– Personalet kan ikke gå hjem før vi har snakket med dem, sa Hervel. – Hvis alle er til stede, så steng dørene.

– Den damen hører ikke til her, sa banksjefen.

Lillemor sto innenfor døren sammen med journalisten. Hervel gikk smilende bort til henne. Det gjorde ham godt å se henne så blek og engstelig.

– Du er helt gæern, sa hun. – Jeg hører at du har spilt heltemodig. Behøvde du det? Tenk om den hadde eksplodert?

– Når lykken er god, trenger en ikke vett, flirte han og hilste på journalisten. – De kan skrive at det var en røykbombe. Harmløse saker.

– Kan jeg skrive at De leder etterforskningen?

– Nei, for helvete. Jeg er bare på gjennomreise.

– Hva gjør vi nå? spurte Lillemor.

– Jeg må ringe til kriminalsjefen. Fullmektigen her vil at jeg skal hjelpe til litt.

– Hva skal jeg gjøre imens? Sitte og tvinne tommeltotter?

– Du kan jo gå på femforestillingen, foreslo han. – Det går visst en bra western borti gata her.

– Er du morsom? Da sitter jeg heller her og beundrer deg mens du driver med lupen. Se nå å få ringt og bli ferdig en gang.

Lillemor Hervel satte seg på den lange sofaen, la bena i kors og tok opp sigarettpakken. Journalisten ga henne fyr. Hervel ringte til kriminalavdelingen fra banksjefens kontor. Han fikk beskjed om å bistå med etterforskningen inntil videre.

2

Frank Randen våknet ved lyden av avisen som ble stukket gjennom brevsprekken i entrédøren. Han sto opp og tok på seg slåbroken, stakk føttene i et par slitte tøfler og ruslet ut på kjøkkenet. Han fylte kaffekjelen, slo på den elektriske komfyren, tente en sigarett og gikk ut og hentet avisen. Så satte han seg i ørelappstolen ved det store vinduet og leste mens han ventet på at kaffen skulle koke.

Det var slått stort opp på første side. Større enn han hadde ventet. Bilder av banken, personalet, fullmektigen og den sivile politibetjenten, som tydeligvis var dagens mann i småbyen. «Resolutt opptreden». Frank Randen dro på smilet. Det smale, solbrune ansiktet hans forandret ikke uttrykk da han leste om den blå Cortinaen som var blitt funnet åtte hundre meter fra banken. Politiet regnet med at den mislykte bankraneren enten hadde skiftet bil, eller kommet seg unna i båt over fjorden. Smilet ble litt bredere da han leste orn «jernringen» som politiet hadde slått omkring distriktet. At ransforsøket ble betegnet som dilettantisk, gikk ikke inn på ham. Det var som det skulle være.

Han gikk ut i kjøkkenet og skjenket seg en kopp sterk kaffe som han tok med inn i stua. Kaminuret viste halv syv. Blikket hans flyttet seg til et fotografi på veggen over kaminen. En stram kar i Hærens uniform. Løytnant i ingeniørvåpenet. Det gikk en trekning over ansiktet hans. Han skjøv fingrene langsomt gjennom det korte, sandfarvete håret. Han hadde likt seg bra i militæret. Et tåpelig sidesprang hadde satt ham utenfor. Han sukket og tok en slurk av kaffen. Så la han seg tilbake i ørelappstolen, strakte bena ut over gulvteppet og lukket øynene.

Presis halv åtte ringte telefonen. Han gikk til skrivebordet og løftet av røret. Den kjappe stemmen til direktør Boven spurte hvordan det sto til.

– Takk, utmerket.

– Jeg ser at det var vellykket.

– Hundre prosent.

– Du møter som avtalt?

– Selvfølgelig.

Han la på røret, dro seg i den smale nesa og tøflet tankefull ut på badet. Etter å ha dusjet og barbert seg, tok han på seg en alminnelig grå dress og gikk for å spise frokost på en kafé i nærheten.

En mørkhåret, kraftig kar på hans egen alder reiste seg fra et av bordene, gjorde et kort nikk med hodet og forlot kaféen. Randen spiste ferdig, og da han kom utenfor, satt mannen og ventet på ham i en sortlakkert Volvo førti meter borte i gaten. Bilen kjørte med det samme han hadde satt seg inn. De så på hverandre, men ingen sa noe før devar kommet til østkanten av byen.

– Beholderne er på plass, sa Janos Hradnek på sin skarpe, korrekte måte.

– Dere hentet dem i natt?

– Ja. Tre flasker 0-20. De står på Lidice sammen med utstyret.

– Ingen problemer?

Janos klukket stille.

– Bikkja likte suppeknokene. Den logret som en nusselig skjødehund. Vaktmannen har den antagelig til pynt.

Janos tok opp en pakke tobakk og rullet seg en sigarett mens han kjørte. Randen trykket på knappen for sigaretttenneren. Da den spratt ut, rakte han den til Janos.

– Alarmen på militærlageret er ikke til pynt. Den går direkte til lensmannen.

– Vi klipper telefonledningen, sa Janos som den selvfølgeligste ting av verden.

– Hva med impedansen?

– Det må vel du vite. Jeg tror ikke anlegget er bygd sånn ennå. Vi ser det sikkert når vi kommer opp. Hvis dine opplysninger er riktige, har vi lansene i hus om et par dager.

– Hva sier din kone til at du er så mye borte om nettene?

Janos gliste.

– Hun sier ingenting når hun vet jeg har nattskift og tjener gode penger.

– Ingen mistanker?

– Vel … hun har nok det.

De passerte skiltet med «bygrense» og fortsatte en kilometer lenger øst. Janos svingte Volvoen inn på en sidevei med store huller i asfalten. Den gamle låven var gjort om til en brukbar lagerbygning. Ruinene av det nedbrente våningshuset var nesten ikke synlig i det høye gresset. Janos hadde leid stedet for tre måneder. Han kalte det for Lidice. I sitt stille sinn trakk han sammenligninger mellom det tyskerne hadde gjort med den vesle tsjekkiske byen, og det russerne gjorde i hjemlandet hans fjorten år senere. Han var ungarer og hadde flyktet under oppstanden i 1956. Bare guttungen, men han husket alt sammen i minste detalj. En femtenåring glemmer ikke at familien hans er blitt meiet ned med maskingevær rett for øynene på ham.

Frank Randen gikk ut og åpnet de store dørene, og Janos kjørte bilen inn på betonggulvet. En mengde tomme kasser og skrot vitnet om en viss aktivitet, men det fantes ingen varer i de brede reolene langs veggene. De stjal en del av lyset fra de små vinduene. Janos tente neonlampene i taket, åpnet koffertlokket på bilen og tok ut noen tykke asbestplater på 90 x 120 cm. Han la dem over en trekasse som var fylt med sand. Ved siden av kassen sto en svær sak med presenning over. Randen tok tak i kanten på presenningen og avdekket et gammelt pengeskap. Det var høyere enn ham, og minst en meter bredt. Han dreide på rattet. Den tunge panserdøren svingte ut, og han kastet bare et blikk inn i den tomme safen. Det var døren som interesserte ham. Han visste at den ikke kunne åpnes med vanlig skjærebrenner, og heller ikke sprenges opp med dynamitt, medmindre en virkelig ekspert gjorde jobben.

– Her er flaskene, sa Janos.

Han løftet vekk en trelem, og bakenfor sto tre blå oksygenbeholdere. Han skrudde av stålhettene, hentet en høytrykksregulator og kontrollerte at beholderne var fulle.

– For sikkerhets skyld, flirte han unnskyldende. – Jeg hørte om en fyr som måtte gå hjem med forurettet sak.

– Uforrettet.

– Akkurat. Oksygenflaska var full, men acetylenflaska var helt tom. Han gikk hjem og gråt seg i søvn.

– Vi kommer ikke til å trenge acetylen.

– Nei. Det forenkler saken, hø?

– Avgjort.

Janos skrudde av regulatoren, satte på stålhettene og flyttet lemmen tilbake foran beholderne. Så fjernet han en haug med treull og avslørte en kasse med sølvglinsende drakter, hansker, hjelmer og ansiktsskjermer.

– Asbestdrakter med tilbehør, forklarte han. – Bergmann kom med det i går.

– Bergmann? Var det ikke Holm som skulle skaffe det?

– Holm fikser slanger og nipler. Bergmann har bedre forbindelser i asbest.

– Du er sikker på at ikke noe av dette kan etterspores?

– Rappa etter alle kunstens regler. Vi er ikke amatører. Nå mangler vi bare lansene.

Randen nikket. Han ble stående og se mot det provisoriske kontoret som var bygget i enden av låven. «Konferanserommet».

– Få med deg Holm og Bergmann, og møt meg ved kaféen klokka ni i kveld.

– Okey, general. Kommer de andre? Purken og bigsen?

Randen måtte smile. De var visst ikke opprådd for klengenavn i denne bransjen. Selv brukte de merkelig nok sine riktige navn.

– Ikke i kveld, sa han. – De kommer når vi skal demonstrere lansene på safen der.

– Det skal bli moro.

De svarte øynene til Janos glitret ved tanken på det interessante som skulle skje med safen. Han var en temmelig fandenivoldsk type, og Randen merket at han var litt redd ham. Han kjente jo hverken Janos eller de to andre særlig godt. Det var «purken» – kriminalbetjent Hervel – som hadde anbefalt de tre. «Bigsen» – direktør Boven – hadde ikke hilst på dem i det hele tatt.

– Henter vi våpen samtidig med lansene?

Janos Hradnek. Bare navnet var tøfft nok. Enda tøffere var han vel med for eksempel en maskinpistol i hendene. Randen trakk på skuldrene.

– Vi får se. Kjører du meg inn til byen?

– Okey.

Det beste ved Janos var nok tjenesteiveren, tenkte den forhenværende løytnanten. De slappe og udisiplinerte soldatene av i dag kunne nok ha noe å lære av ham. Randen bestemte seg for å stole på Janos. Han tenkte på det mens de kjørte innover, og kom til at han ikke hadde noe valg. Det eneste han kunne gjøre var å holde stramme tøyler. På samme måte som han selv ble holdt i stramme tøyler. Han dro litt på smilet. Det hele minnet om den militære ordningen med over- og underordnede. Den som befant seg imellom var mest utsatt.

Janos satte ham av utenfor et stort kontorbygg i sentrum.

– Altså klokka ni i kveld.

– Ni ved kaféen, nikket Janos. – Vi kommer alle tre.

Han ventet til Volvoen var forsvunnet i trafikken. Så gikk han over gaten og inn i et konditori. Han fant et bord ved et av vinduene hvor han kunne holde øye med inngangen til kontorbygningen. Serveringsdamen skaffet ham en kopp kaffe og et rundstykke. Klokka var halv tolv, og en time senere kom Mona strømmende ut fra kontorbygget sammen med en del andre unge damer. Hun vimset over gata og kom rett inn og satte seg ved bordet hans.

– Hei, fjompen.

Serveringsdamen kjente henne og tok imot bestillingen på avstand ved hjelp av fingerspråket. Da det var gjort, la Mona hånden sin oppå hans. Hun satte trut og lot som hun kysset ham over bordet.

– Nydelingen min, kurret hun.

Det var hun som var nydelig. Kanskje var han den eneste i verden som syntes hun var vakker. Hun virket bestandig så frisk og real, enten hun våknet om morgenen, vasket gulvet på hybelen sin, kom tjasende i lunsjpausen slik som nå, eller de var ute på fest – hun var alltid den samme friske jenta, uten luner og geiteri.

– Du har visst ikke hatt hellet med deg i dag heller, sa hun endeframt. – Jeg ser det på deg.

– Ja, hva er det ikke du ser.

– Jeg kunne ansette deg som ektemann, vet du. Selv om ingen andre har bruk for en avsporet soldat, så har iallfall jeg peiling på hva han kan brukes til.

– Som for eksempel?

– Kombinert hushjelp og elsker hos en kvinnelig familieforsørger.

– Jeg er da ikke kastet ut av leiligheten min ennå. Og jeg har fremdeles til gode å overtrekke bankkontoen.

– Frank, sa hun alvorlig. – Vi kunne spare en masse penger hvis vi flyttet sammen. Du får deg sikkert en jobb snart, og da blir alt lettere. Herregud, skjønner du ikke at jeg vil gifte meg så fort som mulig? Det klør over hele meg etter å få deg i … jøss, jeg holdt på å si sengen!

– Det ville ha vært uanstendig.

Hun rakte tunge til ham.

– Jeg var aldri uanstendig før jeg traff deg. I løpet av et halvt år har du fordervet meg til de grader at jeg nesten ikke tør vise meg offentlig.

– Du skjuler det godt, flirte han og kikket på brystene hennes.

De sjøgrønne øynene hennes ble mørkere. Større dyp, tenkte han med en frysning langs ryggraden.

– Ikke glo sånn, sa hun, – for da får jeg så god lyst.

Han så på noe annet. Han så på armbåndsuret sitt.

– Jeg henter deg klokka fire, sa han.

– Du blir vel ikke opptatt i kveld også?

– Jo, men ikke før ved syvtiden. Vi får forsøke å slå i hjel de tre timene med et eller annet.

– Ja, vi finner vel på noe, smilte hun tappert.

Hun klarte ikke helt å skjule skuffelsen. Han håpet at det snart ble slutt på dette spillet. Det eneste han ønsket var å gifte seg med henne, slik at de kunne våkne sammen hver morgen resten av livet.

Han fulgte henne over gata og helt inn til heisen i kontorbygningen, og han kysset henne fort før hun dro opp i høyden.

På veien hjem kjøpte han begge middagsavisene for å se om det var noe nytt om «ransforsøket» i småbyen. Saken var tydeligvis skrumpet inn. Den blå Cortinaen var til liten hjelp for politiet, ettersom den var stjålet. Kriminalbetjent Hervel hadde tatt med seg den røykspyende gjenstanden til laboratoriet for å få bragt på det rene hva den besto av og hvor den stammet fra.

Frank Randen la avisene på salongbordet og strakte seg så lang han var på sofaen. Han ble liggende og gruble til klokka halv fire. Da gikk han for å møte Mona igjen.