Anker Rogstad

Hevnen

Gyldendal

1

Hun giret ned og kjørte sakte langs granhekken. Duskregnet glitret i lyset fra frontlyktene.

– Ingen hjemme, sa hun.

Han sveivet ned sidevinduet og kikket ut i mørket. Over hekken så han omrisset av en stor villa. Ingen lys var tent. De kjørte forbi smijernsporten. Heller ikke lyktene på portstolpene var tent.

– Vi er visst heldige, sa han. – Iallfall med været.

Han sveivet opp ruten igjen. De passerte to opplyste villaer. Hun svingte til høyre inn på en sidevei. Litt etter svingte hun til høyre nok en gang. Veien her var smal og humpete. De var kommet på baksiden av eiendommen med det mørklagte huset.

– Parkerer vi ved skibakken? spurte hun.

– Ja, ble vi ikke enige om det?

Hun snudde ansiktet, og han så det hvite glimtet fra tennene hennes.

– Unnskyld da, smilte hun. – Jeg visste ikke at du også hadde det sånn.

Han svarte med et grynt. Hun dreide fort på rattet. Bilen gjorde et hopp, så var de ute av veien. En bred sti fortsatte bort til skibakken. På begge sider sto skogen tett og svart. Hun slo av lyset og vred om tenningsnøkkelen. Vindusviskerne stanset samtidig med motoren.

De ble sittende i bilen. Hun lente seg mot ham, og han la armen om skulderen hennes. Den fosforiserte sekundviseren på biluret gled lydløst rundt tallskiven. De to andre viserne pekte hver sin vei. Halv tolv.

– To år er lang tid, sa hun. – Særlig når en ser på klokka.

Han lo stille.

– Du så vel ikke bare på klokka?

– Nei, på kalenderen også. Hadde du kalender der borte?

– Å jøss. Alle mulige slags bekvemmeligheter.

– Jeg klarer ikke to år til, sa hun. – Da henger jeg meg.

– Var det så hardt å vente?

– Jeg er forlovet, sa hun.

Han snudde ansiktet hennes opp mot seg og kysset henne på munnen. Hun tok hånden hans og kysset den innvendig. Så la hun den mot kinnet sitt.

– Du Frank?

– Ja, Molly.

Hun nølte. Så sa hun fort:

– Vi behøver ikke gjøre dette. Jeg jobber. Vi har jo litt penger også.

– Begynner du å bli kald på bena?

– Hva?

– Jeg spør om du vil trekke deg. Eller er du bare redd for å være med inn?

– Neida, sa hun kjekt. – Jeg må jo vise deg hvor safen er.

– Det har du forklart. Bak maleriet. Jeg skal nok finne fram alene.

– Du misforstår, Frank. Jeg tenker på oss.

– Ja vel. Hva tror du jeg gjør? Jeg har ikke tenkt på annet i to år.

– Det er det jeg mener.

De satt og stirret på sekundviseren. Lyttet til hverandres pust. Jeg visste det, tenkte han. Og enda tok jeg henne med.

Hun vrikket seg tettere inn til ham.

– La oss ikke bli uvenner, sa hun. – Vi har kranglet nok om dette. Helt siden jeg fortalte deg om huset der borte.

– Du sa de var mye ute og reiste. Hvis du vil, kan vi utsette det en stund. Vi får sikkert sjansen siden.

– Nei, Frank. Ikke på den måten.

– Men i jøssenam. Kan du ikke si rett ut hva du vil?

Hun lo. En kort, rar latter.

– Du slette tid. Hvor søte og hensynsfulle vi er! Først planlegger vi dette. Nei. Først forteller jeg deg om jobben i rengjøringsbyrået. Alle de rare stedene jeg var og gjorde rent. Kontorer og private hus. Jeg forteller om rederiet i villaen, som er både kontor og privatbolig. Du blir sint fordi rikfolk kan sløse sånn med plassen, mens andre ikke får seg en brukbar leilighet. Du sier at vi fortjener å få det litt godt etter to magre år.

– Jeg trodde du var enig i det.

Hun kniste.

– Du sa vi skulle gå til byfogden og leve på rentene.

– All right. Klokka er tolv. Du kan sitte her. Jeg er tilbake om en time. Det er helt i orden, det!

– Ikke vær sånn da!

– Jasså? Skal vi ikke til byfogden og leve på rentene?

Han skjøv henne fra seg, åpnet døren og tro ut i en søledam.

Hun åpnet den andre døren og sprang rundt bilen.

– Frank … hva er det?

– Hold opp, sa han. – Dette blir bare tull. Du kan likegodt kjøre hjem.

Han bøyde seg inn og tok vesken med utstyret.

– Mener du at jeg skal kjøre hjem? spurte hun.

– Ja, det mener jeg.

– Og hvis jeg nekter?

– Gjør hva du vil.

Hun stakk hendene oppunder genseren hans.

– Si at du er glad i meg, Frank. Det er det jeg vil.

Han så ned på den lyse flekken som var ansiktet hennes.

– Jeg er glad i deg, sa han. – Det vet du.

Hun sukket og la seg inn mot ham.

– Vi har vært så lite sammen, sa hun. – Bare to dager.

– To og et halvt døgn.

– Det har vært så deilig. Vi hadde det godt i natt?

– Ja, det var fint.

– Du forsto vel at jeg ikke … mens du var borte …

– Tøysa.

Han bøyde seg og kysset henne på håret. Det begynte å bli vått. Men det smakte ikke regn. Det smaker Molly, tenkte han, og husket at hun var ansatt i et parfymeri. Det var sikkert bedre enn rengjøringsbyrået hun hadde vært i før. Den gangen syntes han det luktet såpe av brevene hennes. Såpe og slit. Han hadde forbannet seg på at hun skulle få det godt når han kom ut igjen. Et passende varp, og så slutt. Iallfall for lang tid fremover.

Han løftet hodet og så mot veien. Alt var stille. Villaen lå fire hundre meter unna. Mellom den og skibakken var det ingen hus. Og bilen sto godt skjult mellom trærne. Et drømmested, tenkte han. Sjeldent som tolv rette. Det skjønte jeg straks hun fortalte om det.

Han hadde plukket opplysningene ut av henne. Først da han spurte hva slags safe de hadde og hvor den var plassert, begynte hun å forstå. Da hun ble klar over at han kom til å gjøre det, på tross av protestene hennes, fikk hun det innfallet at hun skulle være med. «Jeg orker ikke å sitte hjemme og tenke på at du er der oppe.» Hun hadde bilen, og kunne kjøre ham fram og tilbake. Holde vakt utenfor. Hvis hun ble med inn og viste ham hvor safen var, ville det gå fortere, og risikoen ble mindre, mente hun. Og kanskje det var best sånn. Hun kjente iallfall huset. De kom til å spare tid. Med litt hell kunne de være hjemme igjen halv to. Etter den tid var det mindre trafikk, og større fare for å bli observert av bilpatruljer.

Han skjøv henne lempelig fra seg.

– All right, sa han. – Tøm lommene. Vi må ikke legge igjen et rusk der borte.

Han hørte at hun trakk pusten fort. Et øyeblikk trodde han at hun skulle protestere. I så fall får hun sitte her, tenkte han. Vi kan ikke tulle mer nå.

Hun sa ingen ting. Gikk bare stille rundt bilen og gjorde det hun var bedt om. Akkurat den holdningen likte han ikke. Det forsiktige kneppet i bildøren understreket liksom lydigheten. Han klemte igjen den andre døren, kanskje litt hardere enn han egentlig hadde ment. Så kom hun bort til ham med nøkkelen. Han la den på høyre forhjul, og forklarte hvorfor han gjorde det.

– Vi kan ikke ta sjansen på å miste den.

Han holdt på å tilføye: hvis noe går galt, må du bare komme deg unna. Han ga henne hanskene og ventet til hun hadde tatt dem på.

– Klar?

Han så at hun nikket. Det var omtrent alt han kunne se. Hun hadde sort, høyhalset genser, maken til hans. Begge hadde sorte slacks og mørkeblå turnsko. De gikk nesten i ett med skogen omkring.

– Fint, sa han. – Du går foran. Hold deg på veikanten.

Det duskregnet fremdeles. De kom ut på veien og fulgte gresskanten. Han så silhuetten hennes foran seg og syntes hun lignet en svart katt. Hun er ikke redd, tenkte han. Det er ikke det som plager henne. Kanskje hun er skuffet?

De gikk forbi to byggeklare tomter med nettinggjerde ferdig oppsatt. Gjerdet sluttet der granhekken begynte. Den gikk rundt hele eiendommen som sikkert var på åtte mål. Mellom noen høye trær skimtet han baksiden av det store huset. Lenger borte lyste det i flere vinduer. Naboene. Ikke noe å bry seg om.

Den vesle porten i hekken hadde to hvite emaljeskilt med sorte bokstaver:

Kollenfaret 12.

Vokt Dem for hunden.

Han åpnet porten. Den skrek litt i hengslene. En bil passerte på forsiden av eiendommen. Lyden tapte seg i svingene nedover mot byen. De gikk på siden av grusgangen som førte rett mot kjøkkeninngangen. Hun hadde sagt at hundehuset var tomt. For å vise at han stolte på henne, stakk han hånden bort i åpningen og knurret utfordrende. Etterpå følte han seg litt dum.

– Døra er der borte, sa hun og pekte på kjøkkeninngangen.

Det var en gammel toetasjes murvilla med høye vinduer, loft og kjeller. Han fant ut at kjellervinduene hadde jernstenger på innsiden. Og vinduene i første etsasje satt for høyt til at de kunne nåes fra bakken. Foran hovedinngangen var det en halvsirkelformet plass bestrødd med singel, og midt på plassen sto en naken marmorkvinne med krukke på hodet. På forsiden av huset var det en bred steintrapp opp til terrassen i høyde med første etasje. Det var to vinduer på hver side av dobbeltdøren. Gardinene var trukket for. Rett over terrassen var en balkong. Der oppe var ikke gardinene trukket for. Han undret seg litt over at ingen passet på et så stort hus, som antagelig inneholdt en god del verdier. Og at bare et ektepar bodde her. Skipsreder, hadde Molly sagt. Men hun hadde aldri sett disse menneskene. Seilte de med sine egne båter?

Han ble stående og se seg omkring. Lyset fra veien reflekterte i et par av vinduene. Hun tok ham i armen.

– Hva er det?

– Tja … Du er sikker på at de ikke har alarm?

Hun virket livligere nå. Mer besluttsom. Spenningen, tenkte han. Eller kanskje hun bare var innstilt på å få det overstått.

– Jeg fortalte deg at vi jobbet her i fjorten dager, sa hun. – Inspektrisen var hadde nøkkel. Hun låste bare opp om morgenen og låste igjen om kvelden.

– Hadde ikke du nøkkelen en gang?

– Jo, en dag hun måtte gå tidlig.

– Du rørte ikke noen bryter?

– Bare vanlige lysbrytere.

Så var det nok ingen alarm. Men nettopp det gjorde ham urolig. Dette store huset, helt ubeskyttet. Han oppdaget at hun kikket spent på ham. Smilte hun ikke litt også?

– Kyss meg, sa hun. – Så blir det bedre.

Prøvde hun å kjekke seg? Erte ham fordi han var nervøs? Det er greit, tenkte han. Kan det hjelpe henne, så gjerne for meg. Han kysset henne på nesetippen.

– Ordentlig, sa hun og satte truten opp mot ham.

Han kysset henne på truten.

De gikk opp trappen til terrassen. Det støpte gelenderet var nesten en halv meter bredt. På begge sider var det tomme blomsterkasser. Han undret seg. Selv om det var sent på høsten, burde det vel vært noen planter? En løs steinhelle bråkte litt da han tro på den. Molly gikk utenom. Han kikket oppover de høye dobbeltdørene.

– Sitter nøkkelen i på innsiden?

– Aner ikke.

Han tok opp den minste lommelykten, skjermet strålen med hanskene og lyste i nøkkelhullet. Så nikket han. Hun holdt vesken mens han fant fram en spiss tang. Hvis nøkkelen var sperret, måtte han enten ta skåtene oppe og nede, eller plukke vekk blyet rundt de små råglassrutene. Det ergret ham at han ikke kunne se inn.

Tangen glapp på den runde enden av nøkkelen. Så fikk han godt feste og vred den rundt i låsen. Han trykket ned håndtaket. Døren var åpen. Han skjøv den brått opp, feide portièrene til side med hånden og lyttet inn i rommet. Molly holdt øye med veien. Det var stille over alt. De ventet et par minutter før de gikk innenfor og lukket døren.

Det var mørkt som i graven. Vinduene var dekket med tunge gardiner. Det luktet innestengt. Han tente den vesle lykten. Midt i rommet sto et kjempemessig, sirkelrundt bord med høyryggete skinnstoler omkring.

– Konferanserommet, sa Molly.

– Å? Jeg trodde de bodde her.

Hun pekte med tommelen mot taket.

– Der oppe.

De bodde altså i annen etasje, mens rederiet holdt til i første. Han lyste rundt veggene. Det var tre dobbeltdører til, foruten den de var kommet inn av.

– Døra rett fram er ut til hallen, forklarte hun. – De to på siden er kontordører.

Mellom vinduene var det forgylte lampetter i samme stil som lysekronen i taket. De tunge rammene om landskapsmaleriene var også forgylte. Han savnet bilder av sjø og skip. Noe slikt fantes ikke, og det slo ham at rommet var et merkelig sammensurium av stilarter, gammelt og nytt, privat og offisielt. Over et moderne skrivebord i det ene hjørnet hang en neonlampe i en stålstang som var festet i taket. Og gulvet var lys eikeparkett.

Hun pekte på døren til venstre.

– Safen …

Han fulgte etter henne og slukket lykten da hun åpnet døren. Vinduet var ikke tildekket. Det vendte mot nabohuset der det fremdeles lyste i annen etasje. Han dro i snoren til fortrekksgardinet, ordnet skjøten på midten, og tente lykten igjen. Rommet var forholdsvis lite og møblert med alminnelige kontormøbler. Men på veggene var det blomstret tapet. Ved siden av den andre døren hang et portrettmaleri, en barsk fyr med vidbremmet hatt og bakkenbarter.

Han holdt strålen på barskingen og så spørrende på henne. Hun nikket.

– Ja.

Så trakk han bildet litt ut fra veggen og lyste bakom. På grunn av kombinasjonslåsen lå safedøren dypere enn selve veggen. På den smale kanten under døren var det et fint lag med støv. Det var merker etter fingre i støvet. Han slapp bildet på plass og snudde seg mot henne.

– Det har nylig vært noen her.

– Hva?

– Merker i støvet. Noen har vært her, og det kan ikke være lenge siden.

– Mener du at noen har forsøkt seg på safen?

– Nei, det ser ikke sånn ut. Men du sa de hadde vært bortreist i lengre tid.

– Vel, jeg trodde det. Spiller det noen rolle? De er jo ikke her nå.

Det var så sant som det var sagt. Om de nylig hadde vært hjemme en tur, så spilte jo ikke det noen rolle. Kanskje de bare hadde vært innom for å fylle safen, tenkte han optimistisk. Men den urolige følelsen var der fremdeles. Han likte ikke stedet i det hele tatt.

Et elektrisk ur på veggen viste syv over halv ett. Forbløffende nøyaktig. Sånne klokker behøvde ikke trekkes. Men de trengte vel justering en gang imellom?

Han satte vesken på skrivepulten og tok opp den andre lommelykten.

– Her, sa han. – Pass på at du ikke lyser på gardinet. Jeg tar meg en tur.

– Hva?

– En titt ovenpå.

Hun satte lysstrålen i fjeset på ham. Pupillene trakk seg så fort sammen at det gjorde vondt. Han slo vekk hånden hennes.

– Tror du det er folk i huset? spurte hun forundret.

– Nei. Men jeg jobber bedre når jeg er helt sikker. Bare sett deg og slapp av imens.

– Ja vel.

Hun satte seg på kontorstolen. For å vise ham at hun kunne slappe av, løftet hun bena og svingte seg en hel omdreining. Han nikket oppmuntrende til henne.

– Bli nå ikke svimmel, pusen.

Så åpnet han den andre døren og kom ut i en gang. En smal baktrapp førte opp til annen etasje. Han tok to trinn av gangen uten å bry seg om knirkingen. Trappen fortsatte opp mot loftet, men så grundig hadde han ikke tenkt å undersøke. Han gløttet på fem-seks dører, og Molly som satt og svingte på seg kunne høre at han gikk fort fram. Hun rettet blikket mot taket og syntes hun kunne se ham der oppe. Stakkar, tenkte hun. Tror han er barsk, og så er han helt vettskremt.

Hun tok seg til munnen. Det hadde ikke vært noe i veien med ham natten før. Hun hadde vært fryktelig spent på hvordan de ville klare det etter så lang tid. Nå kjente hun at varmen steg opp i ansiktet. Kanskje det blir barn av det, tenkte hun. Jeg vil gjerne ha en unge. En liten hjerteknuser. Frank i miniatyr. Nei. Jeg vil ha en jente. Hun skal ikke bli som meg. Hun skal få ordentlig oppdragelse. God utdannelse. Vi må bli ordentlige foreldre.

Hun sparket kraftig fra og snurret flere ganger rundt med stolen. Da den stanset, ble hun sittende og glane opp i taket. Hvor ble det av ham?

– Fort deg litt, kjære Frank.

Hun tente lykten og rettet strålen mot barskingen på veggen. Hei, stygge krøsus. Prøver du å skremme oss? Holder du vakt over kapitalen?

En dump lyd fikk henne til å slukke lykten. Øynene hennes innstilte seg på mørket, men hun syntes ikke det var så mørkt lenger. Der var lyden igjen. Svært så uforsiktig han var. Tente han lyset i hallen? Men … i alle dager. Hadde han satt i gang en motor?

Plutselig stivnet hun til. En rekke forvirrende lyder nådde henne, men det som skremte henne mest, var stemmen til en kvinne.

– Armand! Det er noen her!

Så hørtes lyden av løpende føtter ute i hallen, og en dør slamret igjen. Bildør! Molly spratt opp så stolen trillet unna og dunket i veggen. Hun kikket ut i konferanserommet. Døren til hallen sto åpen, og lyset flommet inn over parkettgulvet. Hun fikk et glimt av en høy mann med hatt og støvfrakk ute i hallen, og bak ham sto hoveddøren åpen, og det blinket i lakken på en bil. Hun grep seg til strupen. De er kommet hjem, tenkte hun desperat. Jeg må løpe. Døra står åpen. Jeg kan fly ut den veien. Rett forbi dem. Nei. Ut på terrassen. Fly … fly. Å nei. Jeg må vente på Frank. Kjære Gud. Hvor er du, Frank. Kom og hjelp meg …

Bena hennes skalv så hun nesten ikke kunne holde seg oppreist. Hun måtte støtte seg til dørkarmen. Plutselig hørte hun lyden av glass som ble knust. Så skrek kvinnen.

– Der er han!

Det kom et skarpt smell. Mannen ropte et eller annet, og kvinnen svarte. Molly var ikke i stand til å oppfatte hva de sa. Hun var lammet. I et redselsfullt øyeblikk hadde hun forstått at smellet var et pistolskudd. Det kom flere lyder, men de fløt sammen for henne. Hun kunne ikke se ordentlig heller. Som i en tåke oppfattet hun at noe rørte seg ute i hallen og at hoveddøren ble slått igjen. Noen snakket. De ropte ikke lenger.

En merkelig blaffing fikk henne til å se opp. Det kom fra konferanserommet, et sted mellom gulvet og taket, som små eksplosjoner i løse luften. Så forsto hun hva det var, og i samme øyeblikk som neonlampen ble tent, trakk hun seg tilbake inn i mørket. Fra der hun sto kunne hun se det runde bordet med alle skinnstolene omkring. Det kalde, blåhvite neonlyset reflekterte i den blanke rundingen. Hun stirret på den og syntes den lignet en veldig måne. Så kom det en mørk sky og la seg over månen, og samtidig hørte hun en merkelig lyd, omtrent som uregelmessige drypp fra en vannkran. Tapp tapp … tapp … tapp tapp tapp … tapp. Først da hun hørte stemmen, skjønte hun at kvinnen nærmet seg over parkettgulvet.

– Armand! Skynd deg hit!

Skrittene stanset. Molly holdt pusten. Hun skjønte at kvinnen hadde oppdaget den åpne kontordøren, og ikke turde gå inn alene. Nå hørte hun at mannen kom løpende. Han virket andpusten.

– Hva er det? Er det flere?

– Jeg vet ikke. Herregud, Armand. Se hvordan du ser ut. Buksene dine …

– Uff ja. Det var noe svineri.

– Behøvde du flytte ham?

– Jeg har ikke flyttet ham. Jeg måtte bare se om ansiktet var kjent. Vil du ta en titt?

– Nei, tusen takk.

– Han har ingenting i lommene. Bare en liten lykt. Ingen bilnøkler.

– Du mener … han kan ha venner utenfor?

– Kanskje. Hvis han ikke har sykkel. Vi må undersøke i nærheten.

Det var stille en liten stund. Så sa kvinnen:

– Hva tror du? Han er helt sortkledd.

– Hja … profesjonell innbruddstyv.

– Uten verktøy?

– Det beror på hva han var ute etter. Smykker … sølvtøy.

– Hvordan kom han seg inn?

– Vi får undersøke. Jeg vet iallfall hvordan han hadde tenkt å komme ut. Make til svalestup! Vi må få satt inn et nytt vindu så fort som mulig.

– Du tror ikke vi bør melde fra?

– Jeg vet ikke, Rigmor. Vi må tenke oss om. Det ville være uheldig om politiet begynte å snuse her. Og hvorfor skulle vi skyte på en innbruddstyv? Ingen vil godta det som nødverge. En undersøkelse vil jo vise at han forsøkte å stikke av. Loven er helt klar på det punkt.

Det ble stille igjen. Molly var tørr i halsen. Hun svelget og svelget og trodde at den raspende lyden kunne høres over hele huset. Om et øyeblikk ville de finne henne. Skyte henne. De hadde skutt … Hun måtte ikke tenke på det. Da ville hun svime av. Hun måtte ikke besvime. Hvis bena svikter nå, så er jeg ferdig, tenkte hun. Gud, som jeg skjelver. Jeg er ikke noe tess. De kommer til å finne meg.

Plutselig begynte de å snakke igjen.

– Alt avhenger av om han var alene, sa mannen. – Hvis det er tilfelle, kan vi få ham unna og fjerne sporene. Det skulle ikke bli så vanskelig.

– La oss håpe du har rett. Men sett at noen visste han skulle hit? Da hjelper det ikke at han var alene.

– Det er derfor vi må fjerne sporene. De som eventuelt visste at han skulle hit, vet ikke noe om vinduet. Ikke at det ble skutt heller. Det hele blir bare en påstand, og den kommer til å virke temmelig vill.

– Kanskje vi skulle reise tilbake og late som vi først kommer hjem i morgen.

– For risikabelt. Selv om vennene våre vil bekrefte at vi reiste derfra et døgn senere, kan noen ha sett oss her da vi kom. Kanskje noen ser at det lyser her nå. Det beste vi kan gjøre er å sørge for at alt virker normalt.

– Ja vel, Armand. Hva er normalt her i huset?

– Hold munn. Jeg er helt ferdig. Det jeg mente var at vi må unngå å opptre mistenkelig. Vi tenner lyset ovenpå, og slukker alt her nede. Da er vi kommet hjem og holder på å legge oss.

– Men vi kan ikke legge oss. Vi må kjøre et eller annet sted med det som ligger der ute.

– Ja, det må vi. Og det bør skje så snart som mulig. Det er et svakt punkt. Men den sjansen må vi ta.

– All right. Men jeg går ikke opp og tenner lyset før du har undersøkt om det er noen der.

– Jeg går. Du slukker her nede. Etterpå tar vi en runde og ser om vi finner ut noe.

– Gud, Armand. Safen …

– Ja. Det var jo derfor jeg skjøt. Det første jeg tenkte var at han kunne ha fått tak i planene. Men han hadde jo ingen ting i lommene.

– Se etter. For Guds skyld.

– Ja.

Ordet safe hadde fått Molly til å reagere. Hun hadde allerede trukket seg bort fra døren, og nå befant hun seg ved siden av skrivepulten. Idet hun huket seg ned, fikk hun øye på verktøyvesken. Hun grep den og sank ned på knærne, bøyde hodet inn under pulten og oppførte seg som en hare. Hun forsøkte å lytte etter skritt, men det var håpløst på grunn av dunkingen fra hjertet hennes. Hvert øyeblikk ventet hun at lyset ville bli tent. Men det ble ikke tent.

Mannen kom inn og trakk fra gardinene.

Det ble litt lysere i rommet. Molly stirret på mannens sko. De beveget seg mot maleriet. Der stoppet de. Han hadde lyse bukser. Det ene buksebenet … Mørke flekker. Hun lukket øynene. Tennene boret seg inn i underleppen. Kvalmen steg opp fra maven, og hun trodde hun skulle kaste opp. Så skjedde det noe. Hun dunket hodet opp i pulten idet hun åpnet øynene. Mannen hadde sparket borti kontorstolen. Den fulgte ham et lite stykke, og hun glante på skoene og de blanke trinsene, uten å skjønne hvor den raslende lyden kom fra. Så skilte de lag, trinsene stanset mens skoene fortsatte mot døren.

– Alt i orden, sa han. – Safen er ikke rørt.

Kvinnen hørtes lettet ut. Hun sa noe om organisasjon. Sjefer i utlandet.

– Men Armand … bør ikke listene oppbevares på et tryggere sted?

– Vel. Jeg hadde jo håpet at det skulle holde til laboratoriet var ferdig. Safen er moderne. Den er godt skjult, og selv om den ble oppdaget, må det spesialister til for å åpne den. Dessuten er navnene kodet.

– Ikke tegningene. Tenk på hva vi risikerer!

– Ja, Rigmor. Det ville bli slutten for oss. Atskillig verre enn konkursen som truet da tankerne gikk i opplag … Jeg er ennå ikke helt klar over om vi var heldige da tyskerne overtok båtene. Det virket så forlokkende å legge om til olje på det tidspunktet. Olje eller ingenting, sa de. Men det var jo selve rederiet, eller rettere sagt navnet, de var ute etter. Halleng Shipping er et glimrende skalkeskjul.

Det kom en kort, hard latter fra mannen.

– Hvis det går galt nå, ville jeg foretrekke å bli arrestert av vårt politi fremfor å bli behandlet av bossene der nede. Det er ikke småpenger de har satset på denne sentralen.

– Det er det jeg mener, Armand. Hvis de visste at planene lå så ubeskyttet … De stoler på oss. De reddet oss fra konkurs. De kommer til å …

– Bli nå ikke hysterisk. Jeg er like redd som deg. De kommer hit i slutten av uken. Da må laboratoriet stå ferdig. Montørene begynner i morgen. Alarmen er bestilt. Jeg skal ringe og purre. Så flytter vi safen dit inn. Da er vi sikre. Kom nå, Rigmor. Opp med hodet. Vi må skynde oss!

Molly var helt vissen i knærne da hun endelig hørte skrittene fjerne seg over parketten. Så ble det mørkt der ute. De gikk visst opp trappen. Skulle vel tenne lyset ovenpå og gjøre alt «normalt». Så skulle de ned og undersøke hvordan innbruddet var foregått. Fjerne sporene … kjøre vekk … Hun støttet hendene i gulvet og ble stående på alle fire. Langsomt rettet hun ut bena, bøyde armene og lot kroppen synke ned på gulvet. Hun ble liggende under pulten mens fortvilelsen rev og slet i henne og hanskene ble våte.

Hun visste ikke hvor lenge hun lå slik. En stund hadde hun bare lyst til å gråte. Så hadde hun lyst til å skrike, hyle. Deretter ønsket hun at de ville komme og drepe henne. Det foregikk en slags utvikling, og det endte med at hun ble likeglad. Sløvheten hjalp henne, hun var iallfall ikke redd lenger. De kunne ikke gjøre henne noe verre enn det de alt hadde gjort. Hun hørte dem ovenpå, i trappene, ute i hallen, av og til i konferanserommet, de snakket og ropte dempet til hverandre, dører ble åpnet og lukket, og så hørte hun at bilen startet, den kjørte visst rundt huset, for det lyste kraftig opp i vinduet et øyeblikk, og så var det like mørkt igjen. Hun lurte på om begge hadde kjørt. Litt etter hørte hun at det klirret i glass. Det var vel kvinnen som … ryddet opp. Nei, hun måtte ikke tenke på det. Bilen … de kjørte ham vekk. Nei nei nei. Ikke tenk på det. Ikke tenk …

Hun fikk armene under seg, presset seg opp og krabbet fram på forsiden av skrivepulten. Foten hennes støtte borti vesken, den veltet og forårsaket litt støy, men hun brydde seg ikke om det. Lommelykten lå på gulvet. Hun la den oppi og tok vesken med seg ut i konferanserommet. Døren til hallen var lukket, men en smal lysstripe trengte fram nede ved terskelen. Hun gikk den andre veien, ut mot terrassen, det var mørkt, men hun skimtet en gløtte i de tunge portièrene, hun gikk etter lysningen og kom fram uten å støte borti noe. Døren var låst. De hadde altså oppdaget det. Eller hadde Frank låst? Hun kunne ikke huske det. Hun vred om nøkkelen, gikk ut og lukket stille etter seg. En sår følelse holdt på å overmanne henne da hun kjente duskregnet mot ansiktet. Det var så kort tid siden de sto her sammen. Jeg må ikke tenke på det, sa hun til seg selv. Hun gikk ned de brede trappene, rett over singelen og inn på gresset mellom trærne. Nå så hun at det lyste i annen etasje. Hun fortsatte på baksiden av garasjen og hundehuset, bommet på den vesle porten og måtte gå et stykke tilbake langs hekken. Så åpnet hun porten uten å bry seg om at den skrek på hengslene. Hun gikk midt i veien og hørte sløvt at grusen knaste under turnskoene. Hun visste hvor hun skulle, men tenkte egentlig ikke på det. Hun tenkte ikke på noen ting. Da hun kom fram til bilen, bøyde hun seg automatisk ned og fant nøkkelen på forhjulet. Hun låste opp, satte seg inn og skjøv vesken under setet. Så smelte hun igjen døren, startet motoren, satte på lyset og vindusviskerne, og rygget ut på veien.

Hun kjørte forbi den vesle porten og svingte to ganger til venstre. Den store smijernsporten på forsiden sto åpen. Et stykke nede i veien møtte hun en bil. Den kom opp fra en sidevei, og lyset hennes traff den idet den svingte inn foran henne. Nærmest ubevisst så hun at det var en lyseblå Impala, og at mannen som kjørte brukte hatt og var alene. Han myste mot henne. Hun så ansiktet hans tydelig gjennom den store frontruten, og først da hun var forbi gikk det et støkk gjennom henne. Hun visste at det var mannen hun hadde sett i hallen.

Kanskje det er nå han skal ta meg, fór det gjennom henne. Kanskje han vet jeg var i huset. Hun kikket i speilet og ble roligere. Bilen svingte inn gjennom smijernsporten. Det er klart, tenkte hun. Selvfølgelig. Han kunne ikke lukte at hun hadde vært i huset. Hvis ikke kvinnen hadde hørt henne, ville de fortsette å tro at Frank hadde vært alene. Det at hun hadde låst opp terrassedøren behøvde ikke gi dem noen mistanke. De var for opptatt av andre ting, og kom neppe til å huske om de hadde låst eller ikke.

Hun var visst opptatt selv også, for nå hadde hun kjørt feil. Hun hadde glemt å ta av ned mot byen. Spiller det noen rolle? spurte hun seg selv. Jeg orker ikke dra hjem likevel.

Men det var dit hun kjørte. På veien merket hun at tankene begynte å klarne. Det gikk opp for henne at hun ble nødt til å foreta seg noe. Jeg må prøve å være nøktern, tenkte hun. Helt nøktern. Jeg må se på det som et mord. Hun grøsset og tvang seg til å gjenta det høyt.

– Jeg må se på det som et mord.

Hvis hun kjørte rett til politiet, rykket de kanskje ut og fant sporene. Da måtte hun fortelle om innbruddet, men det bekymret henne ikke. Hun skulle gjerne sitte i fengsel i årevis om bare disse uhyrene fikk sin straff. Jeg skal få tak i dem, tenkte hun, og i det samme kjente hun et iskaldt hat som fikk henne til å skjelve over hele kroppen.

En møtende bil blunket iltert med lysene fordi hun glemte å slå over til nærlys. Idet de passerte hverandre så hun at sjåføren myste mot det skarpe lyset, og plutselig husket hun mannen i den blå Impalaen. Ansiktet hans kom tilbake på netthinnen og ble stående der som et farvefotografi. Hun syntes det var noe kjent ved ham. Hatten … Den minnet om noe hun hadde sett ganske nylig. Så husket hun det. Maleriet. Barskingen som voktet safen. Likheten var ikke til å ta feil av. Far og sønn …

Et øyeblikk følte hun seg nesten sjokkert over denne oppdagelsen. At udyret som hadde drept Frank skulle ha en far, var liksom så helt bort i veggene, naturstridig. Så lurte hun på hvilken nytte hun kunne ha av oppdagelsen. Hun visste jo hvor mannen bodde. Visste til og med hva han het. Og hva han var. Skipsreder … Kanskje faren hadde startet rederiet, og sønnen arvet det. Men hva slags forretninger drev de nå? Organisasjon. Lister, planer og tegninger. Og «bossene» var tyske.

Molly kjente hvordan ordene liksom slo seg inn i hjernen hennes. Den underlige samtalen mellom mannen og kvinnen kom tilbake til henne, og da hun stanset utenfor hybelgården der hun bodde, ante hun ikke hvordan hun hadde kjørt for å komme dit.