Anker Rogstad

Etterlyst

Gyldendal

I

Februar 1954

Den svingbare lampen kastet et skarpt lys over tegningene på skrivepulten. Han satt med hodet støttet i hendene, fingrene krafset i håret, og øynene stirret ned på streker og prikker og tall. Umulig å konsentrere seg. Ikke forsto han hvorfor han prøvde på det heller, burde jo vite at alt ble forvandlet ved slike anledninger. Tallene ble til penger. Hundrelapper – tusenlapper. Nullene kom svømmende og sluttet seg til. Millioner – milliarder. Han blunket – og så var det bare et eneste stort null tilbake. Virkeligheten.

Om en time måtte han avsted.

For noen måneder siden hadde han oppsporet denne leiligheten med verksted i samme gården. Flyttet sammen med familien igjen, etter tre års atskillelse. Kona, og datteren som nå var seks, hadde bodd på Sørlandet. Selv hadde han flakket om på hoteller i Oslo. Det var bolignøden som hadde tvunget dem fra hverandre.

De siste ukene hadde vært et nerveslitende kappløp mellom tid og økonomi. Da han flyttet hit til Roa, hadde han håpet at pengene skulle strekke til slik at han kom igang. Men nei. Verkstedet hadde slukt alt sammen. Når elektrikerne ble ferdig med å montere brytere til maskinene, ville den lille møbelfabrikken stå klar. Bra tilgang på arbeidskraft her oppe. Forbindelsene med byen var gode. Alt lå gunstig an. Men....

En dempet vals fra radioen fløt gjennom den åpne døren og inn i stua han hadde innredet til kontor. Han reiste seg og gikk bort i døråpningen. Hun satt tilbakelent i stolen, ubekvemt. De gode øynene var lukket. Hendene hvilte på det lyseblå strikketøyet i fanget. Håpet på gutt denne gangen. Ansiktet var rolig og blekt. Det tykke, brune håret var ikke så velstelt som det pleide. Hun var vel litt sliten.

Blikket hans gled over den store stua, den var på langt nær fullt møblert. Tok tid å sette i stand en moderne femværelsers leilighet. Tanken var å lage mesteparten selv, etter hvert. Han kvakk til ved lyden av stemmen hennes.

– Du ser så bekymret ut i kveld, er det noe i veien?

Han ristet på hodet, gikk bort og satte seg i en lenestol.

Øynene hennes hang oppmerksomt ved ansiktet hans, ubehagelig.

– Du holder på for lenge om kveldene.

– Må nok det.

– Du får ta det igjen siden, når du er kommet ordentlig i gang.

Han oppdaget at hun smilte, det var et godt smil og det virket som salt i åpent sår.

– Jeg sitter og tenker på hvor godt vi endelig har fått det sammen, sa hun, nesten som hun skyldte ham en forklaring på smilet. – Er ikke det deilig å tenke på, nå som jeg går slik?

– Jo.

Dette ble verre og verre. Best å komme avsted før en ombestemte seg.

– Tar en luftetur, sa han bestemt. – En aldri så liten skitur. Føret er så fint i kveld.

Hun så forundret på ham.

– Så sent? Den er jo halv elleve.

– Jeg trenger det, har hatt så mye å tenke på i dag.

Han hadde lært seg betydningen av å opptre bestemt, det tok liksom kraften fra opponenten.

Han gikk inn i soveværelset, stanset foran barnesengen. Det friske lille ansiktet var preget av en fredelig drøm.

For en kontrast, tenkte han.

Da han snudde seg, forsto han at hun hadde iakttatt ham.

– Du blir vel ikke så lenge?

– Neida. Bare legg deg du.

Han så at hun myste undrende etter ham da han gikk ut i entréen. Bare hun ikke kom med ubehagelige spørsmål. Han iførte seg skidressen og gikk ut og ned trappene på strømpelesten. Best ikke å vekke noen i første.

Det var stjerneklart, vindstille og bitende kaldt. Han trakk støvlene på, ble stående et øyeblikk og speide. Så listet han seg forbi kjøttforretningen og ned til verkstedet. Han tente ikke lyset, utelampa fikk greie seg.

I en fart skiftet han på seg andre klær og støvler, fant frem verktøy og sprengningssaker, plaserte alt sammen i spesielle lommer. Så stakk han til seg pistolen.

Han slengte seg ned i en halvferdig sofa, tente forsiktig en sigarett og gjennomgikk påny planen.

Ti minutter etter spente han skiene på og la i vei. Den første strekningen ned mot riksveien var fin utforkjøring. Så begynte de ensformige slettene. Han pigget kraftig på og hørte hvordan stavene gren i den tørre snøen. Ingen tid å tape, målet lå hele ti kilometer lenger framme. Han hadde gått strekningen tidligere for å beregne tiden, så hvis det ikke inntraff noe uforutsett, ville han nok greie det. Men det var ikke mulig å kalkulere med alle detaljer, noe måtte overlates tilfeldighetene. En tilsynelatende uvesentlig ting kunne kullkaste hele den opprinnelige planen. Så måtte nye muligheter overveies. Og sånt tok tid, ofte altfor lang tid. Folk snakket om hundre prosent sikre kup – sludder.

Snaue fem timer hadde han til rådighet. I denne tiden burde han helst ikke bli sett, aller minst gjenkjent. Ble han observert før sprengningen, ja da kunne han jo bare droppe hele greia. Men etter. Det var da den virkelige faren begynte. Nei, Oslo var nok stedet for denslags. Der var en trygg så snart en kom på gata. Likevel hadde han dumpet opp i mange nifse situasjoner der inne. Men det var jo ikke så rart, når en så det i relasjon til antall kup.

Kilometer for kilometer jaget han fremover i mørket. Han begynte å bli sliten, men holdt hele tiden tankene konsentrert om andre ting. Det hjalp. Han måtte ikke slappe av, han skulle greie dette siste foretagendet. Jo, det var det siste. Hadde nok sagt det før, men denne gangen var det en fast beslutning. Forbrytelser og familieliv gikk ikke riktig godt sammen, det var en vanskelig kombinasjon. En blanding av svart og hvitt kunne aldri bli annet enn grå. Skittengrå.

Møtende biler parerte han ved å vende nesa hjemover, slik at de måtte tro han gikk i motsatt retning. Det sinket litt, men økte til gjengjeld sikkerheten.

Endelig dukket de første lysene fram mellom trærne. Litt etter husene. Han speidet vaktsomt da han gled inn i hovedgata, den var godt opplyst. Hundre meter fra målet spente han skiene av, gjemte dem bak et gjerde hvor det var lett å finne dem igjen. Så gikk han raskt mot det store, moderne meieriet. På baksiden av bygningen ble han stående en stund og speide. Han var svett etter den anstrengende turen, og nå kjente han kulda krype gjennom de dampende klærne og gripe tak i selve kroppen. Han skuttet seg.

En smal passasje på bare fire meter skilte det nærmeste huset fra meieriet. Smale lysbånd lurte seg forbi rullegardinene i annen etasje. Enkelte foretrakk vel å sove med lyset på. Et steinkast fra der han sto, lå jernbanestasjonen. Vakt døgnet rundt. Et brak i denne stillheten var nok ikke så bra. Men, det hadde jo gått før.

Alt lot til å være klart. Han gikk fort rundt bygningen igjen, svingte seg opp på en lasterampe og stanset ved luken til et av transportbåndene. Speidet og lyttet et øyeblikk. Så hektet han av luken, krabbet inn og hektet den på plass igjen.

Det var lunt og godt i den store hallen. Duren fra kjøleanleggene sjenerte ikke så mye som han hadde fryktet. Hvis «uvedkommende» skulle komme, ville han nok merke det i tide. Pleide å være nokså vár sånn. Han gikk over det flislagte gulvet, opp trappen til annen etasje. Ingen av dørene var låst, så det gikk greitt å finne fram til kassakontoret. De store vinduene skaffet tilstrekkelig arbeidslys, han slapp å tenne lommelykta.

Og der sto den. Temmelig stor, tipp-topp moderne. Han gikk bort og tittet på fabrikkmerket. Det skulle nok gå, han hadde slåss med slike kraftkarer i tre år, så han kjente finessene.

Før han gikk løs på safen, foretok han en rask inspeksjon av de andre kontorene. Alt lå fint til rette. Så gikk han ned i første og sikret retretten. Hele tre dører lot seg åpne innenfra med bare et eneste grep. Meget praktisk ordning.

Da han kom opp igjen til kassakontoret, stilte han seg i et vindu med god utsikt over nabolaget. Blikket søkte over alle detaljer. Ingen nye lys var tent, heller ikke var noen slokket. Alt var som før. Han tente forsiktig en sigarett, skjermet gloa i hånden. Røykte – speidet.

Tankene begynte å spinne, de gjorde gjerne det når han sto slik. Og det var ikke heldig. De tok av og til noen farlige avstikkere, bakover og ut til sidene. Det var en bred kjølvannsstripe han hadde etterlatt seg, en svært bred og kaotisk kjølvannsstripe.

Nei, han måtte tenke på noe annet. Men det hjalp ikke, den stille, underlige følelsen hadde alt fått taket på ham. Snøen var så ren og hvit der den lå i tykke lag på de skrå takene. Under lå folk og sov. Mennesker. Hederlige mennesker som slet hele dagen – uka – ja, hele livet for å kunne eksistere. Og her sto han, forbryteren. Han misunte dem. Han misunte dem freden de hadde med seg selv. Den ville han aldri få oppleve, han var sunket for dypt ned i denne gjørma.

Sigaretten svidde fingertuppen og brakte ham brått tilbake til kassakontoret. Han slokket den, trakk på seg hanskene og stilte seg på knærne foran safen. Verktøyet plaserte han på gulvet ved siden av seg. Arbeidet gikk raskt og metodisk, fingrene hans lot til å like dette destruktive yrket. Gjaldt å anbringe ladningen korrekt, ellers ble det fiasko. I begynnelsen hadde han gjort mange tabber. Elendige sprengninger, avsindig slit for å få opp skapene. Men etter hvert hadde han funnet fram til en sikker metode. Selv ikke de største hvelv sto for den metoden.

Dynamitten ble varm, bløt og føyelig i hendene hans. En ubehagelig odør stakk i nesa. Varmen gjorde at sprengstoffet utviklet en giftig gass, den trengte inn i hodet og la seg over hjernen. Det hendte han ble syk, da var det ikke så lett å konsentrere seg. Men han var forberedt på det. Gjaldt bare å holde seg kald og rolig. Sansene måtte være våkne, labben stø og sikker. En liten bommert kunne bli skjebnesvanger. Høyst ubehagelig om ladningen skulle gå av, det ville bli en nydelig saltomortale.

Så der ja, det skulle være bra. Han reiste seg fra den ubekvemme stillingen, tørket svetten og la verktøyet tilbake i lommene. Etter å ha kontrollert tennsatsen, dekket han safen med saker og ting fra kontorene. Så gikk han ned i første og satte den gunstigste døren på gløtt. Han sto noen sekunder og nøt den forfriskende luften som strømmet inn. Et raskt blikk på omgivelsene, så bar det tilbake til kontoret.

Han holdt lighteren borttil lunta, den sprutet straks gnister og begynte å frese som en sinna slange. Siste lunta han skulle tenne, absolutt siste. Rart å tenke på.

Han sprang ned og ut i natten. Pilte over plassen og stanset i skyggen av et plankegjerde. Kontrollerte tiden. I det samme kom braket. Bevaremegvel, det der var ingen kruttlapp. Hadde visst vært rundhåndet denne gangen.

Han sto med alle sansene spent, blikket gled søkende fra vindu til vindu – hus til hus. De neste minuttene ville vise om kupet skulle lykkes eller ikke. Men alt var stille. Ikke en lyd eller bevegelse tydet på at noen hadde reagert på den kraftige detonasjonen.

For sikkerhets skyld sto han i tyve minutter og voktet på omgivelsene. En eller annen luring kunne jo stå i et mørkt vindu og iaktta ham. Men han trodde det ikke. Pleide å merke sånt temmelig snart.

Han listet seg tilbake, smatt inn og stengte døren bak seg. Godt å komme inn i varmen igjen. En svak røyklukt hadde trengt gjennom de lukkede kontordørene og ned i meieriet. Han sprang over gulvet, tok trappen i få steg. Da døren til kassakontoret gikk opp, veltet røyken ut. I en fart åpnet han alle dørene. Snart lettet tåken.

Han betraktet ødeleggelsen. Papirer og bøker lå strødd utover gulvet. Skapdøren var nokså medtatt, den hang på det ene hengslet. Han løftet den av, slepte den vekk – rene bryggesjauerjobben. Så sparket han unna dekningsmateriellet for å komme til. Først lette han etter jernskrin. Men denslags var visst ikke på mote her. Derimot fantes en meget praktisk skuffinnretning. Den kunne ganske enkelt løftes ut. Og det gjorde han, han løftet den ganske enkelt ut, bar den til et mer opplyst og mindre røykfylt sted. Der brøt han opp låsene.

Han ble stående litt og glo på innholdet. Skuffene formelig struttet av pengebunter. Et ganske velgjørende syn, han glemte nesten smertene i hodet. Bak det hele så han møbelfabrikken i full drift. Han stablet buntene sirlig på gulvet ved siden av skuffene, de koselige skuffene. Da de var helt tomme, gikk han tilbake til safen. Den var tom den og – bortsett fra noen frimerker. Dem måtte de ha, de kom nok til å trenge denne portoen nå. I grunnen var han litt skamfull. Elendigheten rundt ham var såvisst ikke noe å triumfere over.

Han rettet seg opp, presset håndflatene mot pannen, stønnet. Best å komme avsted. Snart begynte jernbanefolkene på Roa å røre på seg. Måtte ikke bli sett av dem. Han forvisset seg om at han ikke hadde glemt noe. Så stappet han pengebuntene innenfor jakka, dro lua godt ned over ørene og fløy ned trappen.

Idet han skulle smette ut, fikk han seg et alvorlig sjokk. En mann kom gående rett mot meieriet, han lyste med en kraftig lykt. Gulvet begynte å gynge under ham. Nå satt han fint i det. Han trakk pistolen, huket seg ned under et vindu, tittet forsiktig ut. Mannen kom nærmere, lyste rundt. Vaktmann? Eller en arbeider med et tidlig gjøremål i meieriet? Han merket at svetten silte nedover ansiktet, hjertet hamret vilt, knærne begynte å slå flikk-flakk. Nå var han redd.

Mannen stanset bare noen meter borte, ble stående som om han ikke visste hvor han skulle hen. Så ruslet han bortover mot jernbanelinja. Gikk noen meter langsmed, skrevet over, forsvant. Måtte vært en banevokter eller noe sånt.

Han pustet lettet og stakk pistolen i lomma. Listet seg ut, snek seg fort langs skyggene. Snart fant han skiene og spente dem på. Så hev han seg på stavene, skar avsted som en langrennsløper.

Trykket i hodet økte etter hvert som han jaget fremover. På tross av kulda svettet han som en kuli, dampen sto om ham som av et lokomotiv. Blodet begynte å banke i tinningene, det boblet i ørene. Hvert stavtak kostet store anstrengelser. Var nok ikke den spreke karen han innbilte seg. Kjente seg ikke igjen.

Plutselig begynte det å flimre så rart for øynene. Først trodde han det var synsbedrag, og at duren han en liten stund hadde hørt skrev seg fra hans eget hode. Men så skjønte han at lyset måtte komme av naturlige reflekser mot snøen – lyden av mer håndgripelige ting. Han kastet et fort blikk over skulderen. To lysbunter streifet i stor fart over jordene, vippet opp og ned og la landskapet vekselsvis i lys og mørke. Når bilen rundet neste sving ville han bli fanget av lyset. Han ville slenge seg ut av veien, men brøytekantene var for høye. Han kastet seg rundt, gikk i møte med bilen. I det samme kom den fresende rundt svingen. Lyset blindet ham, han bøyde hodet for ikke å syne ansiktet. Lensmannen? Banevokteren kunne ha lurt ham likevel.

Bilen nærmet seg raskt. Han anstrengte seg for å høre om motorduren avtok, våget ikke titte opp. Nå var den like foran. Der oste den forbi. Han brådreide hodet, fikk et glimt av nummerskiltet. A-bil.

Den kavende hjemturen fortsatte. Han stønnet seg fremover med blodsmak i munnen, følte han ikke kom av flekken.

Endelig kunne han dreie av fra riksveien. Han tok fatt på stigningen mot verkstedet – hjemmet – sikkerheten. Dro seg oppover på stavene. Han var helt ferdig, det fantes ikke gnist av krefter igjen i ham, han var helt dønn på felgen.

Da han passerte nabohusene, prøvde han å gå stille. Men det ble bare en ynkelig jabbing. Til slutt sto han utenfor verkstedet. Godt døren var ulåst. Han puffet den opp med staven, labbet inn med skiene på. Hvis noen hadde sett ham, ville de vel trodd han var søkkfull.

På en eller annen måte fikk han spent av seg skiene og stengt døren. Han ravet bort til den halvferdige sofaen, sank sammen som en tomsekk. Blingset på klokka. Helt etter planen, nøyaktig fem timer. Han veltet seg overende og ble liggende og glane i taket, prøvde å tenke klart. Ennå var han ikke trygg. Noen kunne ha sett ham, da satte de ham sikkert i forbindelse med kupet. Ble det husundersøkelse måtte han ikke ha farlige saker liggende.

For å døyve hodesmertene tok han tre tabletter, skyldte dem ned med litt dovent øl. Resepten tilsa bare én daglig, men han tvilte på om dette gjaldt skapsprengere. Han slengte seg overende med de våte klærne, verktøyet, pengene og det hele. Ventet på virkningen.

Det var en hard dag han hadde foran seg. Alt måtte gå normalt. Forholdene var svært provinsielle her oppe. Holdt han lukket en dag begynte straks ryktene å svirre. Og lensmannen hadde lange ører.

Omsider klarnet hjernen såpass at han kunne foreta seg noe. Han fyrte i jøtulen. Flere dager på rad hadde han begynt fyringen klokka seks – med denne morgenen for øye. Etterpå hadde han tatt snarveien gjennom pølsemakeriet vegg i vegg og hilst på innehaveren før han gikk opp igjen til frokost. Det samme måtte han gjøre nå. Ingen avvikelser. Bare hun ikke hadde etterlyst ham. Fikk slå i henne en plate om at han hadde gått innom verkstedet og sovnet. Temmelig gissent, men det kunne jo ikke motbevises.

Da det begynte å lysne, halte han fram de fuktige pengebuntene, slengte dem grøssende fra seg, ble kvalm bare ved synet. Han plukket fram verktøyet. Tok en titt på pistolen. Den var uladd, hadde vært det hele tiden. Men ikke alltid. Han hev hele greia i et skap. Så skiftet han på seg tørre klær.

Morfinen begynte å virke, kroppen ble mer og mer følelsesløs. Behageligere og behageligere. Ingen smerte – ingenting. Tom. Hinsides alt, både godt og vondt. Han så seg i speilet og oppdaget at han var grå i trynet. Det var et stygt tryne. Han var ikke så helt ulik Ringeren i Notre Dame, ikke så helt ulik den ringeren, nei. I et plutselig anfall av virketrang stappet han alle klærne i ovnen. Jakke, bukse, lue, støvler. Det var forbannet gøy. Han lot dynamitten gå samme veien. Siste kupet, farvel. Det knitret og spraket så voldsomt at han et øyeblikk trodde hele kåken skulle fly i luften. Men den ble stående, ha ha, den ble stående. Langt i det fjerne hørte han latteren sin. Latteren fra Notre Dame. Ha ha.

Han satte seg godt til rette ved bordet, tok fatt på regnskapet. Fire ganger talte han pengene, hver gang med forskjellig resultat. Til slutt kom han til at det måtte være femtentusentohundre. Han gjorde et flyktig overslag: tre tusen i timen. Bra timelønn. Bra. Han hev hele beholdningen i skapet, så på klokka. På tide å gå til frokost.

Han slentret inn i pølsemakeriet, hilste et muntert gomorn på innehaveren – som vanlig. Etter noen gjensidige bemerkninger om vær og vind, kulde og snø, pølser, sofaer, gjøkalver, madrasser og litt sånn ymse, gikk han opp baktrappen til leiligheten.

Mary satt oppreist i sengen da han kom inn i soveværelset. Hun var svært blek, sørlandsstemmen dirret av engstelse. Hun var sikker på at han hadde brukket et bein igjen. Så måtte han tilstå at han hadde gått innom verkstedet og vært så uheldig å sovne. Hun mønstret ham med skarpt kvinneblikk, lot det fare over den hvite frakken. Nesten som hun mistenkte ham for å ha vært utro.

– Sovnet du på verkstedet?

Han nikket uskyldig og sa mhm.

– Du er så rar i stemmen, du er vel ikke syk?

– Tvert imot, vennen min, jeg er helt frisk.

Han snudde seg for sikkerhets skyld mot vinduet.

– Men du er så hes.

– Det er jeg tjukka mi, aldeles hes.

– Huff, ikke si tjukka da. Jeg tror du er blitt forkjølet.

– Vel, tykka mi, jeg er hes og jeg er forkjøla. Hadde du ligget der nede en hel natt, så hadde vel ungen kommet, tenker jeg. Håper det blir gutt.

– Får ikke hjelpe hva det blir. Men jeg tror du er syk, du er så blek.

Han vendte seg brått mot henne og spurte om hun hadde tenkt å dissekere ham for å stille diagnosen. Så løy han at han var skrubbsulten.

– Ja, nå står jeg opp, sa hun.

– Å langt ifra. Den rike mannen din lager frokost i dag.

Han ruslet plystrende ut i kjøkkenet. Dette gikk jo finfint. I benkeskapet hadde han en skvett konjakk stående på lur. Bobloblob. Alle tiders kone.

Han smurte noen lekre smørbrød. Skar skivene skrått, delikatere sånn. Etter et par raske slurker plaserte han hele stasen på et brett, skjenket kaffe, bar det hele inn i soveværelset. Så trakk han en stol borttil sengen og satte seg hos sin kone.

– Må henge i, skal bade før jeg går ned igjen. – Han holdt fløtemuggen over koppen hennes. – Fløte, elskede?

– Jatakk.... Så! – Hun så granskende på ham. – Svært så blid du er da?

Han forklarte at han var av den godmodige sorten, morrafrisk.

– Ikke tøys. Det er noe.

Så måtte han fortelle at han hadde greidd å løse et problem på verkstedet.

– Det med konferansestolen?

– Yes. – Han takket henne i sitt stille sinn for hjelpen.

– Så deilig. Var det dét du tenkte så hardt på i går?

– Javisst! – Han takket igjen.

– Det var da godt, jeg var redd det var noe i veien.

Det var ikke fritt for at han kjente litt stikking i den fillete samvittigheten over å sitte sånn og drible med den snille kona si.

– Du Arne?

– Ja, sommerfuglen min?

– Mmmm. Irene trenger en ny kjole til den barnefesten.

– Kan skjønne hun skal få kjole. Et dusin, vennen min, et helt dusin.

Da han hadde badet og barbert seg, følte han seg nesten som et menneske igjen. Men han var i tvil om han ville greie seg gjennom denne dagen. Det evige surret i hodet var der fremdeles.

Mary kom bort til ham da han skulle gå, dro ham med til stuedøren og pekte forsiktig inn. Han bøyde seg fram, tittet. Irene satt i nattkjolen på en stol foran radioen med de små føttene trukket opp under seg. De mørke, dyptliggende øynene var stivt festet på skalaen. Han la merke til at hun hadde gitt seg tid til å kjemme håret. Sjelden hun rakk det når hun skulle høre «Barnetimen for de minste». Nå var hun ikke til stede i det hele tatt, for Alf Prøysen holdt på med «ei bestemor to mil ovafor Modum».

En bølge av selvforakt skylte gjennom ham. Det var mot henne han begikk den største forbrytelsen.

Han listet seg bort til henne, bøyde seg fort ned og kysset henne på håret. Hun skjøv ham irritert unna. Hadde ikke tid til sånt tøys nå.

Mary så på ham, smilte fornærmet.

– Enn jeg da?

Han kysset henne også. Så gikk han.

Det knakket på verksteddøren. Han reiste seg tungt fra sofaen, knappet frakken og vendte seg mot den fremmede som trådte inn. I et glimt merket han seg at mannen var høy, velkledd, omlag trettifem. Skarpskåret ansikt med intelligente øyne. I hånden bar han en brun dokumentmappe. Mannen satte mappa på bordet og så seg undersøkende om.

– Fint sted De har her.

– Å ja.

– Nytt?

– Som De ser.

Mannen slo ut med hånden.

– De driver vel ikke alene på dette store verkstedet?

– Skal ansette folk med det første.

– Jasså. Jaja. De bør kunne gjøre det skarpt her.

Mannen åpnet en sigarettpakke, bød, tente for begge.

Vakker ring, tenkte han og sugde fyr fra lighteren. Meget vakker ring. Men hva i heiteste vil fyren! Han var nervøs og irritabel. Det var ingen kunde han hadde med å gjøre, det var tydelig nok. Han spurte hva han kunne stå til tjeneste med.

Mannen ba om unnskyldning og sa han var vel litt udannet. Så presenterte han seg, han het John Ruud og representerte firmaet Frantz P. Moen.

– Ville gjerne vise Dem brosjyrer over våre pengeskap.

Han rykket til. Frantz P. Moen, tenkte han, det var jo samme slags skap jeg tok i natt. Enten er dette en felle, eller også et pussig sammentreff. Begynner å bli moro.

Han syntes at Ruud mønstret ham skarpt. Men det var vel bare innbilning. Han anla en gemyttlig tone.

– Og nå vil De prakke på meg en sånn historie?

– Ja-a, hvis det er mulig. – Ruud smilte elskverdig, åpnet den brune mappa og halte opp en bråte tegninger og brosjyrer og fotografier. – De skjønner, et sånt skap er helt uunnværlig for en mann i Deres stilling.

– Kan så være, men jeg har nok ikke annet enn gamle regninger å ha i det. Jeg kan jo ikke godt kjøpe pengeskap for de pengene jeg egentlig skulle oppbevare i det, hva?

– Det er jo ikke bare penger man oppbevarer i disse skapene, vet De. Tenk hva det vil si for en bedrift å ha et ildsikkert skap for verdipapirer og slikt. Her skal De se.... Ruud slokket sigaretten og la i vei med et lengre foredrag om tingenes kvalitet og mange gode egenskaper. Blant fotografiene var noen skap som hadde vært utsatt for brann, sprengning. Det der, tenkte han og glante på ett av dem, det der er det jamen noe kjent ved.

Han gjespet bak mannens rygg, tente en ny sigarett med stumpen av den forrige og satte opp et troskyldig fjes.

– Men...., er de ikke sprengsikre da?

– Ærlig talt, nei. Det finnes praktisk talt ingen sprengsikre skap.

– Nei, det gjør vel ikke det. Har visst vært nokså mye av det i det siste.

– Ja. De vet vel at de tok meieriet på Gran i natt?

– Du store min! En kan altså ikke føle seg trygg noensteds nå da?

– De farer visst overalt, kaldblodige karer. Men De behøver ikke engste Dem, forsikringsselskapene dekker....

– Ja. Ble det noe utbytte denne gangen da?

– Atten tusen, var det visst.

Han smilte for seg selv. Femtentusen-tohundre, tenkte han, nå får sannelig folk begynne å bli litt ærlige.

– Det var ikke dårlig. Karene fikk man naturligvis ikke fatt i?

– Å nei, de kom seg unna. Får nok ikke tak i dem så fort.

– Si ikke det, en vakker dag – eller rettere natt – gjør de nok den skjebnesvangre bommerten.

Ruud skjøv papirene til side, satte seg på bordkanten og dinglet med det ene beinet. Typisk, tenkte Arne, helt typisk.

– Dristige karer, mumlet Ruud. – Undres hva slags folk det er?

– Tja, si det. Det kan jo være den en minst aner. – Han så mannen rett i øynene og smilte ytterst elskverdig. – Som Dem, for eksempel? En har jo ingen garanti for at det ikke er De som står bak. Han var klar over det høye spillet han innlot seg på, men nå ville han provosere mannen til å røpe sitt virkelige ærend.

Ruud var med på notene, han smilte gemyttlig tilbake.

– Ja, eller Dem?

– Tja, hvem vet?

Han kjente en voldsom kribling i magen over denne spissfindige ordduellen. Syntes formelig han kunne se kårdespissen peke mot mannens bryst.

Etter en liten pause sa Ruud:

– Jaja sann. Men jeg synes De bør bestemme Dem for et sånt skap.

– Dessverre. – Han kastet et fort blikk mot stedet hvor pengene lå. – Dessverre, jeg ser meg ikke i stand til det for øyeblikket.

– De kan få det på meget rimelige betingelser, vet De.

Lot ikke til at mannen hadde andre hensikter med besøket.

– Avbetaling? spurte han med påtatt interesse.

– Ja, bare en tredjedel kontant. Forresten hender det at vi strekker oss enda lenger. Jeg synes De bør benytte anledningen, det er ikke hver dag jeg er på disse kanter.

Nå følte han seg sikker. Mannen var utvilsomt bare en dyktig selger.

Etter en del dikkedarer, en rekke høflighetsfraser og det ene med det andre, bestemte han seg for et av vidundrene. Det ble takking og bukking, smiling og nikking, rysting av hender. Så gikk Ruud.

Arne gikk opp til Mary og helte i seg resten av konjakken.