Anker Rogstad

Kidnapperen

Gyldendal

Denne boken er tilegnet deg,

du alminnelige, pliktoppfyllende

og sløve menneske

som mener at «slikt kan

ikke hende her».

1

Bussen rygget ut fra den store hallen med hvelvet glasstak. Sjåføren manøvrerte mellom et snes busser av samme slag på plassen foran det lange administrasjonsbygget til A/S Bussreiser. En flokk skolebarn med bagasje ventet utålmodig mens reiselederen konfererte med sjåføren. Noen få voksne, tydeligvis foreldre, var møtt fram for å se barna vel av gårde.

Den pene unge mannen med mørkblondt, halvlangt hår og kinnskjegg plystret svakt mens han skrådde over plassen mellom bussene. Han hadde blikket festet på et bestemt vindu i annen etasje i kontorbygningen. Kvinnen som holdt ham i armen var tre fire år yngre, litt tynn og hengslete, og selv om begge var pent kledd etter siste mote, virket hun simplere enn han, kanskje på grunn av den altfor sterke make-upen som var anlagt med stor skjødesløshet.

– Dette er tåpelig, Harry, sa hun, og stemmen hennes var dyp og forbausende myndig. – Behøver vi gå her og vise oss fram?

– Slapp av. Jeg vet hva jeg gjør.

Han stanset og kikket inn i en av de tomme bussene. Hun forsøkte å trekke ham med seg, men han tok seg god tid til å saumfare interiøret. Han smekket anerkjennende med tungen og frigjorde seg fra armen hennes.

– Vent på meg der borte, sa han og nikket i retning av aviskiosken for enden av parkeringsplassen.

– Ikke bli lenge, Harry. Prøv å få fatt i noe. Jeg er helt gåen.

Han så inn i de store, urolige øynene hennes.

– Tispe, sa han. – Du vet hvem som bestemmer farten?

Nå nikket hun uten å svare.

– Ikke glem det, sa han og forlot henne.

– – –

Kontorsjef Borg tente en sigarett og så ut av vinduet i annen etasje. Han var en grovbygget, middelshøy mann i slutten av førtiårene. Det benete ansiktet hans lyste opp ved synet av ungene som entret bussen like under vinduet der han satt. De skrålte, dyttet på hverandre bakfra og tumlet innover midtgangen med bagasjen sin.

På den asfalterte plassen foran hallene sto halvparten av selskapets busser oppmarsjert. De fleste skulle av gårde på langturer i løpet av formiddagen. Store, komfortable turvogner med flyseter og en lett kjennelig rød og gul stripe langs begge sider, formet som et siksak-lyn. A/S Bussreiser prøvde såvisst ikke å stikke seg bort i trafikken. Kontorsjefen blåste sigarettrøyken mot vinduet og så hvordan den spredte seg som en rose utover glasset. Så rynket han pannen og utstøtte et lite grynt. Midt i røyken hadde han oppdaget et par kjente skikkelser. Den ene kom rett mot kontorbygningen og ble borte under vinduet der han satt.

Kontorsjef Borg belaget seg på en samtale med nevøen sin. Han merket at det strammet i kinnmuskelen som var blitt ødelagt for mange herrens år siden. Han studerte på om han skulle stikke ut bakveien til en tidlig lunsj. Men klokken var ikke mer enn halv ti. Han ble sittende og stirre på det elektriske uret over døren som førte ut til korridoren. Det verste han visste var sekundvisere, men han klarte aldri la være å se på dem.

Han kvapp til ved lyden av den metalliske stemmen i callingen på skrivepulten. Gjennom rutene i lettveggen som skilte de to kontorene kunne han se hodet på unge frøken Hall, den nye sekretæren hans.

– Vil De se listen over reiselederne, herr Borg?

Han nikket til henne, og hun kom inn med listen. Det var folk som enten hadde ringt eller sendt skriftlig søknad de siste dagene. For det meste studenter som ønsket jobb i ferien.

– Det er jo helst sjåfører vi trenger, sa han. – Har De undersøkt når personalsjefen vil være tilbake?

– Han ble operert i går. Slikt tar sin tid, herr Borg.

Han skjønte på tonefallet hennes at han var blitt irettesatt. Alle visste at personalsjefens magesår var alvorlig. Men ikke alle visste at kontorsjefen mislikte å gjøre personalsjefens arbeide. Han følte seg bestandig så tafatt overfor disse veltalende, selvbevisste ungdommene som troppet opp for å bli reiseledere. Han var ikke mer enn åtteogførr, men overfor dem følte han seg som åtti. Et fossil som nærmest bare var i veien.

– All right, sa han. – Kontakt alle sammen og få dem hit til konferanse.

Han stakk listen i hånden på henne. I det samme kom nevøen hans smilende inn fra korridoren uten å banke på døren.

– Morn morn, gamle kriger! hilste den unge mannen belevent og tittet opp og ned på sekretæren som var blitt stående.

Kontorsjefen så spørrende på henne. Hun knipset irritert på listen med de rødlakkerte neglene sine.

– Alle på en gang? spurte hun.

– Alle på en gang?

– Disse personene, vel. Skal jeg be dem komme til konferanse samtidig?

– Bevare meg vel, sukket Borg. – Er dette så vanskelig? Hvordan ville De selv like å bli innkalt til konferanse, alene eller sammen med en flokk andre geiter?

– Jeg ville selvsagt foretrekke å komme alene.

– Så gjør det slik som De selv ville foretrekke.

Hun dreide om på hælen og gikk med faste skritt tilbake til kontoret sitt. Nevøen så etter henne og smekket med tungen.

– Du vet å innrette deg, onkel!

Han slengte seg ned i skinnstolen foran skrivepulten, og der befant han seg tydeligvis vel med det samme.

– Tillater du? sa han og forsynte seg med en sigarett fra pakken på skrivepulten. Fyrtøy holdt han selv. Det så kostbart ut. På venstre hånds ringfinger lyste en bred gullring med blåsvart, rektangulær plate.

– Og hvordan står det til med min gamle tante?

– Bare bra.

Dra til helvete, tenkte Borg. Det hadde vært et bedre svar.

– Hva er det du vil, Harry? Jeg har mye å gjøre.

– Du har bestandig mye å gjøre når jeg kommer på besøk, klaget Harry. – Man skulle nesten tro jeg kom for å låne penger.

– Ikke flere lån nå, Harry. Jeg er ikke interessert i å hjelpe folk som ikke gidder å arbeide.

– Det var stygt sagt. Du aner ikke hvordan jeg henger i for tiden. Jeg driver med reklame.

– Reklame?

– Mhm. Svære penger i den bransjen. Jeg begynner å få taket på det.

– Du har visst fått taket på frøken Simonsen også.

– Jenny? Hvordan vet du … Å javisst. Du har tittet i vinduet? Sørgelig med den piken. Virkelig tragisk. Det er bestandig de kjekkeste som går dukken.

– Hva pokker er det du snakker om?

– Jenny. Hun har problemer.

– Problemer?

– Vær ikke så treg da, onkel. Hun er avhengig. Jeg forsøker å hjelpe henne så godt jeg kan.

Borg skuttet seg som om han frøs. Herregud, tenkte han. Jenny Simonsen. En av de hyggeligste og mest beskjedne reiselederne de hadde hatt. Da frøken Hall viste ham listen over søkere for litt siden, hadde han nesten ventet å finne navnet hennes der. Hun hadde sagt hun gjerne ville ha en sesong til, hvis det passet. Han hadde lovet å være oppmerksom på henne.

– Hvorfor tok du henne med hit? Vil hun prøve å jobbe?

– Nei, jobbe? Det er hun ikke i stand til. Jeg tar meg bare av henne. Går turer så ofte jeg kan avse tid. Får henne ut i frisk luft og sånn. Du skjønner hva jeg mener.

– Jeg skjønner. Du bruker ikke noe selv?

– Nei fydda. Det er jeg for klok til.

Naturligvis. Den kloke, eiegode gutten som ofret seg for en pike i vanskeligheter. Det var ikke lett å forestille seg noen kjærlighet i denne oppofrelsen. Harry kjente neppe annen kjærlighet enn den han hadde til seg selv.

Borg så hardt på nevøen.

– Svar meg på en ting, Harry. Er du glad i henne?

Harry lo en kort, avfeiende latter.

– Herregud, hvor håpløst gammeldags du er, onkel!

– Ja, jeg er visst det, sukket Borg.

Han følte seg gammel også. Han snudde seg mot vinduet og ble sittende og se på trafikken ute på plassen. To av bussene var klare for avgang med utenlandske turister. Storbymennesker som pakket seg sammen for å oppleve ødemarken trygt og kollektivt. Et par eldre herrer hadde monokkel. Kanskje overmennesker som hadde gjort tilværelsen utrygg for folk i ødemarken. Det var visst ikke så lenge siden heller. Borg tenkte på krigen han selv hadde deltatt i, på broren – Harrys far – som kom hjem fra konsentrasjonsleir og døde noen måneder etter hjemkomsten. Han tenkte på Harry som hadde vokst opp uten en far, og med en mor som var full av bitterhet over sin skjebne. Han tenke på hvordan han selv hadde forsøkt å spille rollen som guttens far, og hvor fullstendig han måtte ha mislykkes i den rollen. Han husket hvor rasende han var blitt over guttegjengen som holdt hemmelige nazimøter hjemme i leiligheten hans, og hvordan han hadde kastet ut både guttene og det hårreisende brosjyremateriellet deres. Han tenkte på hvor kort tid det var siden krigen og hvor lite menneskene i grunnen hadde lært av den, og han studerte som så ofte før på om det hele hadde vært bortkastet.

– Tenk ikke mer på Jenny, onkel. Hun er ung, og unge mennesker blir ikke så lett fordervet.

– Ikke det?

– Neida. Ta det helt med ro. Vi unge vet hvordan vi skal innrette oss. Vi ser allting klarere enn dere gjorde. Eller syns du dere har gjort det så forbannet godt? Er du fornøyd med det samfunnet dere har skapt? Se deg om, og si om du liker det du ser. Se bare på alle disse degoene. Alt det skitne pakket dere har importert. Du behøver ikke se lenger enn til dette firmaet. Dere har dem her!

Harry var rødflammet i ansiktet av opphisselse. Borg betraktet ham, og han kunne ikke la være å synes synd på nevøen, som tross sine seksogtyve år fremdeles befant seg på barnestadiet. Han rystet på hodet og sukket.

– Vær snill å ikke spill den overbærende faderen da, sa Harry. – Du vet like godt som jeg at alt det pakket dere importerer kommer til å avle svartinger til vi ikke skjønner hvilken rase vi tilhører.

– Hvis du er så engstelig for det, kunne du jo gjøre noe for å begrense importen.

– Jeg? Hva i allverden skulle jeg kunne gjøre?

– Få med deg alle de arbeidskye kjeltringene og hallikene du kjenner, og ta dere en anstendig jobb.

– Ha! Negerarbeide passer ikke for meg!

Borg åpnet en mappe og ga seg til å bla i noen papirer. Han håpet at nevøen ville gå, så han slapp å hive ham ut. Han var så lut lei disse barnslige diskusjonene at han kunne spy. De endte bestandig på samme måte. Det var ikke mulig å komme videre, aldri noe konstruktivt, ikke en sjanse for å minske kløften mellom dem. Avstanden ble tvert imot større for hver gang. De tilhørte ikke bare to forskjellige generasjoner, men to forskjellige verdener.

– Du onkel? Det var ikke min mening å komme hit for å krangle med deg.

– Nei vel.

– Jeg kom for å be deg om en tjeneste. En ganske liten tjeneste.

Det var barnet som forsøkte seg på en taktisk manøver. Borg kjente igjen tonen og hadde vanskelig for å holde seg alvorlig. Likevel syntes han det var litt uhyggelig. Gutten var rett og slett for gammel til å bruke slike gjennomsiktige knep. Så måtte han tenke på Jenny Simonsen. Det var vel der fremstøtet skulle settes inn. Taktikken var kanskje ikke så dum likevel. Først bygge opp et bilde av tragedien med seg selv som den oppofrende sjel, for så å slå til slik at andre må føle seg som uhyrer hvis de ikke trer støttende til.

Borg så opp fra papirene. Blikket hans falt på den kostbare ringen på nevøens finger.

– Du har sikkert et eller annet du kan selge, sa han og stirret åpenlyst på ringen.

– Selge, onkel? Jeg forstår ikke hva du mener.

– Nei, du gjør vel ikke det.

– Jeg spurte om du ville gjøre meg en tjeneste. Jeg har fortalt deg at jeg driver med reklame, ikke sant? Vi holder på med opplegg for reiselivet her i landet. Det er mange om beina i denne bransjen, så det gjelder å ha best mulige kontakter. Nå har jeg sjansen til å gjøre en god jobb. Det er seriøse saker, onkel. Jeg håper du vil hjelpe meg.

Borg hadde lyttet med stigende forundring til den lille talen. Fremdeles var han overbevist om at det dreide seg om penger, men den alvorlige tonen hadde gitt ham en beklemmende følelse av at han kanskje kunne ha misforstått nevøen.

– Jeg forstår at du tror jeg vil låne penger igjen, onkel. Det er ikke en slik tjeneste jeg ber deg om denne gangen. Det jeg er ute etter er en oversikt over turene dere har i sommer.

– Hva? Turene våre?

Harry lo avvæpnende.

– Se ikke så forskrekket ut, onkel. Jeg har ingen skumle planer om å starte et konkurrerende busselskap. Jeg nevnte at jeg drev med reklame for reiselivet. Nå skal det utarbeides en spesiell katalog. Den kommer ikke ut før på vårparten, men allerede nå vil vi gjerne skaffe oss en best mulig oversikt over hva slags turer de forskjellige selskapene har i sommersesongen. Hvis ikke jeg skaffer de opplysningene, er det andre som gjør det. Men da mister jeg sjansen til å fortsette med jobben.

Kanskje gjør jeg ham urett, tenkte Borg forvirret. Det er jo temmelig lenge siden sist jeg så ham. Han kan ha forandret seg. Dette med Jenny kan være riktig. Og det er jo ikke penger han ber om. Gudene skal vite at det ikke er noe jeg heller vil enn at gutten skal klare seg bra.

– En sånn oversikt må du vel kunne skaffe, onkel?

Borg så over på nevøen som satt og betraktet ham rolig avventende. Det arrogante draget ved munnen var der ikke nå lenger. Han lignet en alminnelig ung mann med pene, regelmessige ansiktstrekk. I grunnen en flott fyr å se på. Kanskje litt herjet av det livet han hadde ført. Kunne han bare kvitte seg med det halvlange håret. Kanskje nettopp håret er det som irriterer meg mest, tenkte Borg. Han visste at det var tåpelig å forsøke å stille seg i veien for ungdommelige moter. Det hadde han da heller aldri gjort.

Harry reiste seg som for å gå.

– Jeg må tenke på Jenny som står nede og venter, sa han. – Jeg kan vel regne med at du skaffer meg den oversikten?

– Tja … jeg skal se hva jeg kan gjøre. Men vi har jo ingen komplett kjøreplan for sommeren. Det kommer stadig nye bestillinger, og enkelte turer blir annullert.

– Det skjønner jeg godt. Sett bare opp det dere har, så korrigerer vi etter hvert som noe skjer. Husk å få med alt om avgangstider, overnattinger, hva slags grupper det dreier seg om, og så videre. Du skjønner sikkert hva jeg mener.

Borg nikket uten å skjønne noe som helst.

– Jeg ringer om et par dager. Takk skal du ha, onkel. Glem ikke å hilse tante fra meg. Morna!

Borg visste ikke hvor lenge han så på døren som hadde lukket seg bak nevøen. Og da han flyttet blikket opp på vegguret like over, visste han ikke hvor lenge han ble sittende og følge sekundviseren rundt den røde, emaljerte urskiven. En vakker dag skulle han ta og fjerne den klokka, hadde han ofte tenkt, men like fullt hang den der og trakk øynene hans til seg. Viseren fungerte som utløseren på et kamera, med blenderåpningen på vidt gap oppe i hodet hans. Han så fallskjermene omkring seg, så jorden komme oppover mot ham og sporlysene som pløyde inn mellom kameratene. Han hørte skrikene gjennom larmen fra maskingeværer og fly, og han visste at ingen ville komme levende fra det, og han forbannet Gud og alle som hadde ansvaret for at de skulle dø tyve år gamle, og alle som hadde ansvaret for den feilen som gjorde at de hang som skyteskiver i luften uten å kunne forsvare seg. Men åtte av seksti kom likevel levende ned, og det neste han så var en mørk skråning i skogen utenfor en jernbaneskjæring. Ved siden av ham lå kameraten med håndtaket på detonatoren trukket helt ut. De så på hverandre og smilte fordreid i det svake månelyset, og de hørte ammunisjonstoget som nærmet seg. Han satte i gang stoppeklokken idet toget kjørte inn i fjellskjæringen fra den andre siden, og han hørte at lyden ble dempet og hul, han stirret på viseren så det gjorde vondt i øynene, mens svetten silte fra pannen og han måtte tørke seg med håndbaken for at ikke viseren skulle bli borte for ham. Han tenkte på den forholdsvis smale fjellkammen de lå bak, og i et fryktelig øyeblikk studerte han på om denne yttersiden av skjæringen ville gi tilstrekkelig beskyttelse, eller om hele fjellkammen kom til å vrenge seg ut når ammunisjonstoget sprang i luften. Tanken var så skremmende at han glemte sekundviseren, men så sanset han seg og dyttet til kameraten som hadde stilt seg på knærne for å få full kraft på detonatoren. Det siste han så før han kjørte ansiktet ned i steinene var kameraten som presset håndtaket ned med et vanvittig uttrykk i øynene.

Borg stirret desorientert på vegguret mens flere skarpe lyder forsøkte å nå fram til hjernen hans. Den ene lyden kom fra bytelefonen, den andre fra metallstemmen til frøken Hall i callingen.

– Skal jeg ta den, herr Borg?

Han grep telefonrøret uten å svare henne. Det var hans kone som ringte fra byen. Hun hadde kjøpt nye gardiner og brukt opp alle pengene sine. Hun lurte på om han hadde tid til å møte henne og ta en kopp kaffe. Han ble så glad at han sa vennen min, kjære deg du kan da skjønne det, vennen min.

Han la smilende på røret, reiste seg og tok jakken som hang over stolryggen. Stødige, alminnelige, deilige Grete, tenkte han. At det ennå finnes mennesker som deg i denne bedrøvelige verden. For hennes skyld skulle han gjerne ha kjempet en hel krig til. Stort annet var det visst ikke tilbake å kjempe for.

Frøken Hall så opp fra skrivemaskinen da han kom inn til henne.

– Jeg blir borte en times tid, sa han.

– Ja vel.

– Jeg skal møte min kone.

– Ja vel, herr Borg.

– Jeg var visst litt brå isted, sa han. – Jeg ber om unnskyldning.

Hun måpte og ble langsomt rød. Så vokste et smil fram på det unge, uferdige fjeset hennes.

– Takk, sa hun. – Men jeg ble ikke fornærmet.

– Ikke det?

– Kan vel ikke bli fornærmet på Dem, vel!

– Det var sannelig hyggelig å høre. Liker De Dem her på kontoret?

– Jeg kunne ikke tenke meg en annen jobb, sa unge, uferdige frøken Hall.

På veien ut fortalte han seg selv at han hadde en førsteklasses sekretær. Hun kan iallfall bli det, la han til for ordens skyld.

2

Harry fikk henne inn i en drosje og oppga adressen til Jennys hybel. Hun klemte seg opp i sitt hjørne av baksetet og stirret på ham med svarte, anklagende øyne.

– Du lovte …

– Ti stille! glefset han.

Hodet hans var fullt av viktige planer. Han forestilte seg at de grå cellene sto oppmarsjert som effektive soldater som bare ventet på signalet til å angripe. De måtte ikke under noen omstendighet la seg distrahere, iallfall ikke av et skrullete kvinnfolk. Ikke av en bløtfisk som onkel Robert heller for den saks skyld. Folk som levde i fortiden, på minnene fra en romantisk fillekrig hvor de hadde forsøkt å agere helter. Hans far hadde også vært en helt. Det var kanskje heltemodig å sitte og tvinne tommeltotter i en av disse utskjelte leirene, nødvendige steder for oppbevaring av folk som motarbeidet den nye tid, steder som etter krigen var blitt så skammelig misbrukt i propagandaen. De gjorde et stort nummer av at hans far, bror til onkel Robert, hadde krepert etter hjemkomsten fra en slik leir. Helten som kom hjem for å dø! Harry kunne ikke huske faren, men han husket og forbannet alt skrytet opp gjennom årene. Det mest forstemmende var likevel den hatefulle nedrakkingen av dem som uheldigvis hadde tapt krigen. Det var kanskje ærefullt å tråkke på en fallen motstander. En motstander som var dem langt overlegen i effektivitet, både i planlegging og organisering av sine ressurser. Ved et skjebnens lune hadde de tapt, på samme måte som det beste fotballaget iblant kan tape en match. Det var synd. Urettferdig. En virkelig tragedie var det.

Harry betalte drosjen og hilste blidt på en av Jennys naboer som de møtte i porten. Han trodde ikke noen mistenkte henne for annet enn å ta en drink i ny og ne. Selv var han sikkert respektert for sin hyggelige og hjelpsomme holdning. Han låste opp døren i tredje etasje og dyttet henne inn på den rotete hybelen.

– Du lovte …, begynte hun igjen.

Han fikte til henne så hun rygget bakover og satte seg på divanen. Hun ble sittende og glane på skoen som var falt av henne. Plutselig krøket hun seg sammen, det kom noen vemmelige stønn mens hun holdt seg for magen, så spydde hun utover løperen på gulvet.

Harry tok opp en eske fra jakkelommen, åpnet den forsiktig, og gikk utenom oppkastet for å komme bort til henne.

– Her … ta denne så lenge. Du ser jeg holder ord.

Hånden hennes skjøt fram som en klo og grep kapselen. Hun kom seg opp fra divanen og hinket ut på badet og stengte døren etter seg. Han gikk bort og snakket dempet til henne gjennom døren.

– Jenny … Jeg må ut en tur. Hold deg inne. Se å få vasket opp griseriet etter deg. Etterpå kan du legge deg til å sove.

Harry hadde noen travle dager mens han ventet på oversikten fra onkel Robert. Han visste den ville komme. Den gamle gnieren var sikkert bare lykkelig over å slippe å låne ham flere penger. Den vesle fantasien hans rakk naturligvis ikke så langt at han kunne ane hva oversikten skulle brukes til. Han kunne ikke ha mistanke om noe muffens i det hele tatt, ellers ville han jo ikke ha gått med på det. Alle sine mangler til tross, var onkelen en trofast sliter, sikkert den mest pliktoppfyllende i hele busselskapet. Det var jo nettopp slike egenskaper som kjennetegnet den fantasiløse.

Harry var glad for at han helt fra begynnelsen hadde planlagt aksjonen, som han likte å kalle det, på en tvers igjennom intelligent måte. Selv om detaljplanleggingen var avhengig av opplysningene fra onkel Robert, var det mye av forberedelser han kunne gjøre til dette som skulle skaffe ham økonomisk uavhengighet en gang for alle. Han var lei av disse småjobbene med forholdsvis høy risiko. Rent estetisk virket det også svært utiltalende på ham. Det var ikke hans stil. Han lengtet etter noe mer høyverdig, noe som beviste at han lå over det snuskete og feige gjennomsnittet. Han var ingen simpel lovbryter. Han var idealist. Det han planla var ikke forbrytelse, men idealisme. Sånn var han nødt til å se på det, ellers ville det neppe være holdbart. Han kunne ikke unngå å tenke på taperne av krigen i denne sammenheng. De hadde kjempet for renhet, ikke minst i rasespørsmålet. Kanskje noen av pengene han ville få kunne brukes på dette forsømte området. Da hadde han i det minste fått bevist sin idealisme. Hvor mye penger kunne han regne med? Det irriterte ham litt at beløpet var så vanskelig å fastsette på forhånd. Det skapte uorden i hans ellers så velordnede hjerne. En million? Han likte å tenke på en slik rund sum. Urealistisk var det heller ikke. Grensen både opp og ned burde settes der. Kunne han bringe litt politikk inn i bildet, ville et slikt krav bli lettere å forstå. En million kroner var ikke mye når det var politikk med i spillet. Metodene betydde heller ikke så mye da.

Han ringte til onkel Robert og purret på oversikten. Den gamle gjøken hadde gjort klart noe til ham, så han reiste bort for å se om han kunne bruke det.

– Hvordan går det med Jenny?

– Helt fint, onkel. Hun kommer seg.

Han hørte bare halvt etter hva onkelen pratet om. Han var opptatt med å titte igjennom materialet han hadde fått.

– Hvor langt er hun egentlig kommet, Harry?

– Ikke særlig langt.

Det så slett ikke verst ut. Med litt hell kunne aksjonen settes i verk bare med det han nå hadde. Men han var innstilt på grundighet, ikke på bare hell.

– Var det ikke best å få henne inn på en kur?

– Vi har snakket om det. Tror ikke det blir nødvendig. Jeg skal nok få avvendt henne, onkel.

– La meg få vite hvordan det går.

Harry var i perlehumør. På veien til hybelen kjøpte han noen detaljerte kart, stjal et par utenbys telefonkataloger på jernbanestasjonen, ringte til et bilutleiefirma, og gikk innom melkebutikken og kjøpte noe godt. Da han kom opp så han straks at Jenny trengte en dose. Han lot henne få den med det samme. Etterpå var han hyggelig mot henne, tok seg et nummer og gikk i gang med arbeidet.

Jenny kokte kaffe og smurte noen smørbrød. Han ga seg tid til å spise. Selv hadde hun ikke lyst på noe, men hun viste en slags sløv interesse for det han holdt på med. Hun satte seg på divanen ved siden av ham og la armen om halsen hans.

– Er det det du snakket om, Harry?

– Ja, jenta mi. Nå får du kanskje bruk for engelsken din.

Han klappet hånden hennes og rullet ut et ark millimeterpapir i A3-format.

– Her, sa han. – Her har du hele balletten.

Hun kniste i øret på ham.

– Balletten … You dirty bastard.

– Ikke kleng sånn, sa han. – Nå må du følge godt med. Jeg skal forklare hele opplegget, og så gjentar du det to ganger.

– Kiss me first, sa hun og forsøkte å finne munnen hans.

Han kysset henne, tørket seg på leppene med en grimase, og flyttet seg litt bort fra henne. Det nyttet ikke når hun var så susete som nå.

– Gå ut og dusj, sa han. – Ta på deg ordentlige klær. Vi skal ut og kjøre.

– Jeg vil ikke ut. I want to stay here. My home is my castle! deklamerte hun flott, flakset med armene og svingte seg rundt så den olivengrønne morgenkåpen sto som en ballettkjole omkring henne.

– Gjør nå som jeg sier, sa han tålmodig, for han hadde god forstand på psykologi. – Du skal pakke kofferten din. Vi blir borte noen dager, kanskje en uke. Og når vi kommer tilbake, sier du opp denne hybelen slik vi er blitt enige om.

Hun blottet de hvite, regelmessige tennene sine. Det skulle visst forestille et smil, men virket mer som et grin i det magre ansiktet.

– Okey, darling, sa hun føyelig. – We go on holiday!

Han betraktet kroppen hennes da hun lot morgenkåpen gli ned på gulvet. Hun ble stående med hodet bøyd forover og håret hengende over ansiktet. Hun tok om de små brystene og han skjønte at hun så på dem. Hun trengte litt mer kjøtt på kroppen. Kravebena hennes stakk fram som kleshengere.

– Skynd deg nå, sa han.

Hun gikk lydig ut på badet og lot døren stå åpen etter seg. Hun skrudde på begge kranene og stilte seg under dusjen med tøflene på.

Harry samlet sammen sakene og la dem i reisebagen sin. Han fant fram et par rene skjorter, noen strømper, toalettsaker og barbermaskinen som han pleide ha hos henne, så gikk han for å hente bilen i utleiefirmaet. På veien stakk han innom avisen og satte inn en annonse etter lagerlokale. Han hadde flere idéer om hvordan dette viktige punktet skulle løses, men det skadet jo ikke å ta alle muligheter i betraktning.

Klokken halv fire var Jenny klar og hadde fått satt opp håret så noenlunde. Hun hadde også vært mer omhyggelig med make-upen enn hun pleide. Det var tydelig at hun gledet seg til en tur på landet. Han tenkte at dette kunne onkel Robert hatt godt av å se. En blid og fornøyd Jenny på biltur ville sikkert ha beroliget den dumme bløtfisken.

De fulgte rushtrafikken ut av byen og kjørte nordover mens solen sank på himmelen. På hyllen under dashbordet lå listen over hoteller de skulle besøke. På kartet hadde han ringet inn noen kirker og sykehus, et pleiehjem og et par sanatorier.

Det første Harry gjorde da han kom tilbake, var å ajourføre planen. Han brydde seg ikke med å spørre onkel Robert om noen av de oppsatte turene var avbestilt. Jo mindre gubben hadde å tenke på, dess bedre. Isteden ringte han direkte til ekspedisjonen, oppga et tilfeldig navn og forhørte seg om de mest interessante turene. Henvendelsen viste seg å være mer vellykket enn han hadde håpet på. Nå begynte det for alvor å se lyst ut!

Jenny sa opp hybelen sin. Hun hadde en måneds oppsigelse, og de kunne disponere den ennå i tre uker. Harry regnet med at de fikk bruk for den høyst fjorten dager. Heldigvis leide hun møblert, så flyttingen kom ikke til å by på noe problem.

Det var kommet syv svar på annonsen om lagerlokale. Tre av dem gikk rett i ovnen. Etter et par telefonoppringninger kunne ytterligere to droppes. De to siste var interessante på hver sin måte. Harry konfererte med eierne og ba om noen dagers betenkningstid.

De to turene som hadde utkrystallisert seg som mest brukbare, skaffet ham en del hodebry. For å bli klar over hvilken som burde gis første prioritet, satte han opp et nøyaktig skjema over fordeler og ulemper ved begge. Det var svært mange ting som måtte tas i betraktning, og han studerte på om andre enn han ville ha vært i stand til å gjøre det så grundig. Det var ikke bare avstander, tider, opphold og slikt som måtte regnes med. Like viktig var gruppens størrelse, art, alder, sammensetning, og ikke minst nasjonalitet. Det var jo her politikken kom med i bildet.

Han heftet skjemaet på en stor papplate og satte den opp mot ryggstøet på en stol. Jenny kom og satte seg ved siden av ham. Hun hadde fått en helt nøyaktig dose og var akkurat passe klar i hjernen.

– Nå, hva syns du? spurte han og brukte blyanten som pekestokk. – Hvilken ville du velge, den røde eller den grønne?

Naturligvis behøvde han ikke spørre henne om dette, han kom jo likevel til å ta avgjørelsen selv. Men hun kunne ha godt av å se hvor mye arbeide som lå bak. Dessuten var det jo et ledd i trimmingen av henne. Han følte seg ikke hundre prosent sikker på at aksjonen sto helt klart for henne. Hun tenkte antagelig mest på alt det hun var blitt lovet når det hele var vel overstått.

– Nå? sa han.

Hun hadde pekefingeren i munnen og skakket på hodet. Den dype rynken mellom øynene tydet på at hun konsentrerte seg etter beste evne. Omsider flyttet hun fingeren fra munnen og over på skjemaet.

– Den, sa hun avgjort. – Den røde.

Så snudde hun på hodet og smilte kry til ham.

– Hvorfor det? spurte han.

– Hvorfor hva?

– Du må jo gi en begrunnelse.

– Å ja. Hun så ned på de bare knærne sine og lot til å tenke hardt. – Jeg snakker jo godt engelsk, vet du.

Han nikket oppmuntrende.

– Og så er jeg svært glad i barn, sa hun stille.

Nå ble han virkelig imponert. Dette var jo midt i blinken. Fabelaktig! tenkte han og la armen om skulderen hennes og klappet i hendene så hodet hennes fløy hit og dit.

– Bravo, Jenny!

Dermed var det hele avgjort. Likevel beholdt han den grønne planen som et alternativ, i fall den røde skulle klikke av en eller annen grunn. Alt uvedkommende materiale brente han i ovnen. Så sjekket han de falske papirene sine. Førerkort, pass, noen brev og attester. Dagen etter leide han det ene lageret og betalte tre måneders forskudd på leien. Det var et privateid tilfluktsrom, passe avsides i utkanten av byen med bra innkjørsel i fjellet og solide dører og låser. Han fikk tillatelse til å sette opp en del reoler og et par lettvegger, men måtte forplikte seg til å holde åpen passasje til det innerste rommet som hadde en tung branndør av stål.

– Det blir vel ikke krig, får vi håpe, sa den gamle mannen som leide ut.

– Nei, huff. Men det er jo best å være budd på alle eventualiteter. Vi skal nok holde god orden her, vær sikker, sa Harry og visste at han virket helt overbevisende.

– Det var bror min som sprengte ut fjellet her like før krigen, fortalte gamlingen. – Da drev han hotell på toppen her oppe. Han hadde ofte store selskaper, og myndighetene forlangte tilfluktsrom. Han er forresten død nå. Hotellet brant ned for noen år siden. Han snakket mye om å bygge det opp igjen. Men nå blir jo det aldri noe av. Jeg er pensjonert politimann, så jeg kan i hvert fall ikke drive hotell, knegget gamlingen og leverte fra seg nøklene.

– Går det an å spørre hvor gammel De er?

– Syv og sytti til høsten.

– Da er De sannelig sprek.

– Hå nei. Jeg var sprek en gang. Da var jeg ikke god å hamle opp med, hverken i tjenesten eller på idrettsbanen. Men nå er det ikke rare greiene. Det er hjertet. Jeg blir jo andpusten bare av å gå hit, og det er ikke mer enn tre kilometer på fin asfalt. Før var det grusvei. Og da løp jeg hit på vel ti minutter. Da var jeg sprek. Kommer De forbi en gang, så stikk innom og se på alle pokalene mine. En hel vegg full!

– Takk, det skal jeg sannelig gjøre. Hvis De vil, kan jeg godt kjøre den veien nå. Det blir ingen omvei å snakke om.

– Å, men det er da rent for gæli?

– Langt ifra, det er bare hyggelig det!

Dermed hadde Harry sikret seg vennskapet med en gammel politimann. Jeg får si som Askeladden, tenkte han. Alt kan komme til nytte en gang.