Anker Rogstad

Rabies

Gyldendal

1

Han skrek etter henne i stormen. Snøen pisket ham i ansiktet, og stemmen hans ble snappet vekk av vinden som huiet og pep over vidda. Han var sliten, sulten og redd. Redd for å bryte sammen. De hadde gått i syv timer, en tur som normalt tok bare tre. De hadde mistet sporet da det blåste opp. Det var en hel evighet side de hadde snakket med hverandre.

– Elly! Elly! ropte han og merket at det tok på kreftene. Et øyeblikk hadde han lyst til å gi opp, legge seg ned og hvile. Men han var redd for det også. Fryktelig redd for å dø.

– Elly!

Hun gikk foran og var bedre enn ham på ski. Bedre form, bedre fysikk i det hele. Han husket advarselen i radioen. «Vis respekt for fjellet.» Den flimret for de halvblinde øynene hans som et slags fata morgana. Men jeg har den tyngste sekken, tenkte han i ørske. Jeg bærer dobbelt så tungt som henne. Bare fordi jeg er mann. Vi burde ha holdt oss hjemme. Det var hun som absolutt ville på fjellet. Hun har sterkere vilje enn meg.

Det var så vidt han kunne se den gule anorakken hennes i snøkavet.

– Elly! Stans!

Hun hadde stanset. Hun sto og lente ryggen mot vinden og ventet på ham. Bare øynene og nesen var synlig i den tilsnørte hetten. Han kavet seg bort til henne og ropte mot den vesle rundingen som var kantet med mykt skinn.

– Vi må grave oss ned! Jeg klarer ikke mer, Elly! Grave oss ned før det blir mørkt!

Hun nikket. Skjønte vel at han var utkjørt. Han pekte med skistaven mot et søkk i terrenget, i ly av en liten rabbe. Der var det sikkert bra med snø. Godt vi har spade, tenkte han. Og termos med kaffe. Og mat. Rart vi ikke dro med oss strykejern også. Han måtte tenke seg om for å huske om det lå et strykejern i bunnen av sekken hans.

Han heiste den godt opp og fulgte etter henne. I fantasien så han seg innestengt i en snøhule, langt fra folk og uten håp om redning. Men alt var bedre enn dette hylende helvete som slet både kreftene og sjelsevnene ut av ham. Kommer jeg velberget gjennom dette, skal jeg bli hjemmesitter på heltid, tenkte han. Jeg kan leve på rentene. Det har jeg råd til nå som mor er død. Den gamle merra hadde etterlatt seg en pen formue, pluss huset. Og han var eneste arving.

Elly hadde stanset igjen. Nå var det hun som pekte med skistaven. I søkket der de hadde tenkt å grave seg ned, var det en forhøyning som lignet en svær kampestein. Hun bøyde seg bort til ham.

– Hytte! ropte hun. – Ser du det, Fredrik? En hytte!

Nå hadde også hun begynt å fantasere. Det gikk visst mot slutten for dem begge. Han tørket seg i ansiktet med votten. Det var så vidt han gad å se i den retningen hun pekte. Det var anstrengende å løfte opp hetten og vri på hodet.

Men da så han det. Et under. Han kunne ikke tro sine egne øyne. Men det var en hytte. Et vidunderlig under.

– Det ryker av pipa! skrek Elly.

Ja, så sannelig. En grå strøm som strøk vannrett ut fra hyttetaket og ble sprengt i filler av vinden. Han syntes han kjente lukten av brent ved også. Tyri eller mahogni, tenkte han tåkete. Hvis det ikke er innbilning. Kanskje de driver med middagen?

Så fikk han det travelt. Redd for at hytta skulle forsvinne. Kreftene kom tilbake, og han tok ledelsen. Det var visst litt lunere her i dalsøkket. Kanskje været ga seg nå som de endelig var i sikkerhet. Da han kom nærmere så han et par ski og staver utenfor hyttedøren. Det sto en pulk der også, halvt nedblåst av snø. Og en spade.

De spente av seg skiene og hugg dem godt nedi en skavl mellom skjulet og hytta. Elly strøk av seg hetten på anorakken så toppluen kom til syne. Han brukte knyttneven på døren før han åpnet. Det var en solid dør, og den ble nesten revet ut av hånden hans på grunn av vinden. Han holdt på å snuble i den høye terskelen da han gikk inn. Elly var rett bak ham.

– Ikke dytt, mumlet han og kavet med armene for å få igjen balansen.

Hun kom seg innenfor, og han måtte hjelpe henne å lukke døren. Det ble forunderlig stille med ett. Han syntes det var en unaturlig stillhet, nesten som når en kraftig motor ble slått av. Så hørte han en merkelig, skurrende lyd. En slags dyp knurring … Han bråsnudde seg, og plutselig var alt bare skrik og kaos. Det var Elly som skrek, og en mannsstemme brølte:

– Buck! Slipp! Dekk!

Kjevene på en svær hund hadde lukket seg rundt kneet til Elly. Hun lå halvveis over det grove bordet midt i rommet og prøvde å verge seg med hendene. Fredrik sto som lamslått, mens mannen hugg tak i halsremmen, slepte hunden ut på gulvet og ga den et kraftig rapp med flate hånden.

– Dekk, sa jeg! Nå ligger du stille!

Hunden krøp sammen og ble liggende med hodet på forlabbene. Den flekket tenner da Fredrik hjalp Elly bort til en stol. Han løftet av henne ryggsekken og slapp sin egen på gulvet.

– Gjør det vondt? Er det dypt? spurte han dumt og engstelig. Han følte seg helt skjelven.

Mannen kom bort til dem. En mager, høy kar i førtiårene. Brune øyne. Stemmen var dyp og skurrende, nesten som en knurring.

– Jeg kan bare beklage. Den pleier ikke … Det har faktisk aldri hendt før. Dere kom for brått på ham. Han ble skremt.

– Skremt, sa Fredrik. – Hva tror De vi ble?

– Det er en god hund, sa mannen. – Meget veldressert og ufarlig.

– Ja, sa Fredrik. – Det er jo tydelig det.

Mannen overhørte spydigheten. Han bøyde seg over Elly.

– La oss få se på kneet Deres, frue, sa han. – Det er ikke sikkert det er så ille.

Han prøvde visst å bagatellisere det hele. Fredrik kjente at sinnet tok ham.

– Det er ille nok når man er på skitur, milevis fra folk. Hold Dem unna!

Han skjøv vekk mannen og hjalp henne av med støvlene og overtrekksbuksene. Under hadde hun treningsoverall med glidelås. Det var merker i stoffet etter bikkjetenner. Elly ynket seg da han brettet opp buksen til over kneet. Han brukte kniven og skar en flenge i stilongsen hennes.

– Se på det bittet, sa han. – Det begynner å bli blått. Den bikkja skulle skytes!

Mannen ranket seg og ble smal i øynene.

– Hva er dette for snakk! sa han hardt. – Her kommer dere stupende inn … Dere har dere selv å takke!

Elly løftet begge hendene i protest.

– Nei nei nei, sa hun. – Ta det med ro, mine herrer. Vi har da visst mer enn nok, om vi ikke skal begynne å krangle også.

– Jeg finner meg ikke i at noen krever min hund avlivet! sa mannen. – Det kommer ikke på tale! Aldri!

Han var rød i ansiktet av opphisselse.

– De er hundehater! glefset han til Fredrik som syntes at mannen ble mer og mer lik hunden sin.

– Jeg har ikke noe bestemt forhold til bikkjer, sa han, – men jeg vet at det finnes bestemmelser for ansvarsforholdet ved hundehold.

– Å jaså? De mener at jeg har overtrådt bestemmelsene? Tror De kanskje at båndtvangen gjelder innendørs?

Elly klappet i hendene for å påkalle oppmerksomhet. Hun var blitt merkbart blekere. Blodet piplet frem fra bittsårene på begge sider av kneskålen.

– Finnes det noen forbindingssaker her? spurte hun nøkternt. – Gjerne litt pyrisept og sårsalve, hvis De har.

– Ja … unnskyld, sa mannen forfjamset, og så begynte han å trekke ut skuffer og åpne skapdører på en høyst forunderlig måte. Det virket som han ikke var kjent i hytta.

– Det må da finnes noe, mumlet han for seg selv. – Det bruker jo alltid å være …

Fredrik avbrøt ham irritert.

– De må da vite hvor De har sakene. Det ser jo ellers så ryddig og ordentlig ut her.

Mannen fant omsider en rull med gazebind. Det var det hele. Han ga rullen til Fredrik. Så snudde han seg og lempet en kubbe på peisen.

– Vi får holde varmen ved like, sa han. – Det er varslet kaldere vær til natten.

– Jeg håper De ikke har noe imot at vi blir over, sa Fredrik giftig.

Mannen presterte en rusten latter. Hunden løftet hodet og glodde våkent på ham. Den ventet kanskje på en ordre til å angripe igjen. Fredrik grøsset. Mannen sluttet å le.

– Vi er tydeligvis i samme båt, sa han. – Heldig for oss alle at vi fant frem til hytta.

– Hvis vi skal fortsette å være i samme båt, så får De binde den bikkja, sa Fredrik. – Jeg liker ikke å ha den løs.

– Så gjerne, så gjerne, bare ta det med ro, sa mannen imøtekommende. – Vi må jo prøve å gjøre det litt trivelig for hverandre. Vil dere ha kaffe og kjeks?

– Ja takk, sa Elly og blunket til Fredrik. Hun var tydeligvis innstilt på et godt forhold til mannen.

– Kanskje De er snill og koker litt vann også? sa hun. – Jeg vil gjerne få renset såret så godt som mulig.

Mannen tok med seg hunden ut i kjøkkenet og festet remmen til foten på komfyren.

– Man skulle aldri legge ut på en lengre tur uten lommeapotek, sa han. – En vet aldri hva en kan komme ut for.

– Når kom De? spurte Elly. – Har De vært her lenge?

Mannen så på armbåndsuret sitt.

– Tre timer, sa han. – Det hadde blåst en god stund da jeg kom.

– Jeg heter Ellinor Møller, sa Elly. – Dette er min forlovede, Fredrik Falk.

Mannen bukket kort som tegn på at han hadde oppfattet. Men han unnlot å si navnet sitt. Fredrik og Elly så på hverandre. Her var det åpenbart noe som ikke stemte. Han er iallfall ikke noe høflig, tenkte Fredrik. Selv om språket hans er forholdsvis dannet. Sikkert en bløffmaker.

Hvis det var så at mannen ikke ville ut med hvem han var, kunne ikke de tvinge ham. Forresten så var det likegyldig. De hadde ikke bruk for å vite hva han het. Da vannet kokte, kom han inn med en kasserolle som han satte på gulvet ved siden av Elly. Hun ville vaske såret sitt selv.

Det begynte å bli mørkt i hytta. Den var ikke stor, men ganske velutstyrt. Kjøkken, stue og soverom. På veggene og i taket hang det parafinlamper.

– Kunne vi få litt mer lys, spurte Elly, og igjen ble de vitne til mannens fomlende oppførsel. Det så ikke ut som han visste hvor parafinkannen befant seg.

– Jeg får se etter i skjulet, sa han, og så måtte han lete etter nøkkelen også.

Han fant den på en spiker i kjøkkenet. Fredrik tente en lampe som var halvfull av parafin. Mannen løsnet hunden og tok den med seg i uværet. De kunne høre at han skuffet snø.

– Han trodde visst vi skulle skyte bikkja, sa Fredrik. – Hadde jeg hatt noe å skyte med, skulle jeg gladelig gjort det.

– Huff, ikke snakk sånn, sa Elly. – Hva slags hund er det egentlig? Rottweiler?

– Ja, rene oksen.

– Jeg trodde de var godmodige.

– Det trodde jeg også. Men det kommer jo an på oppdragelsen den har fått. Har du renset såret skikkelig?

– Håper det. Hjelp med meg gazen, er du snill.

Han hjalp henne med å surre på en myk bandasje. Så trakk han ned treningsoverallen og fant et par tøfler til henne.

– Tror jeg skal sitte mest mulig stille, sa hun. – Da blir det fortere bra.

Hun satte seg i gyngestolen. Hun var blek fremdeles, men han syntes hun var nydelig i lyset fra parafinlampen. Han var så glad i henne. Hvis hun blir invalid, så vet jeg ikke hva jeg gjør, tenkte han. Men selvfølgelig blir hun ikke invalid. Ikke Elly. Det er absurd.

Han ville kysse henne.

– Tror du han er eieren? spurte hun.

– Hva?

– Mannen der ute. Tror du han eier hytta?

– Det tviler jeg på. Se deg omkring. Her er ryddig og fint. Allting har sin faste plass. Og han finner ikke en ting.

– Og ikke ville han si navnet sitt heller. Det virker nesten litt mystisk. Men vær så snill, Fredrik. Prøv å være hyggelig mot ham. Han ville jo ikke at hunden skulle bite meg. Det var et uhell. Fordi den ble skremt. Kanskje han er fryktelig lei seg. Og han må jo være veldig glad i hunden sin. Det er da helt tydelig.

– De er like usympatiske begge to, avgjorde han, og i det samme ble døren revet opp. Det hylte i åpningen.

Mann og hund kom inn igjen. Fredrik hjalp til med å få lukket døren. Han holdt seg godt unna kjeften på hunden. Mannen smilte og viste frem en femliters plastkanne med parafin.

– Den som leter finner, sa han fornøyd. – Det hadde ikke vært noe koselig å sitte her i mørket.

Han tok hunden ut på kjøkkenet og bandt den på samme måte til komfyrbenet.

– Vi trenger mer ved til peisen, sa han. – Hvis vi skal være her sammen, får vi dele på oppgavene.

Den var ikke dårlig! Mannen begynte å stille krav. I en hytte som han kanskje ikke eide engang! Fredrik bestemte seg for å finne ut av tingene, jo før jo heller. Selv om han var sliten, var det ingenting i veien med dømmekraften hans.

– Vet De hvor vi befinner oss? spurte han. – Vi gikk vill da vi mistet sporet tidlig på dagen.

Mannen nikket.

– Hytta ligger omtrent midtveis mellom Utheim og Dragstølen, forklarte han. – Det er drøye to timer på ski når været er bra. Jeg har gått turen en gang før, for lenge siden.

– De er altså ikke særlig godt kjent her i trakten da?

– Nei, ikke noe særlig.

– Hva bruker De pulken til? Den er vel Deres?

– Ja, den er min. Jeg bruker den til trening for hunden. Han er en meget god trekkhund. Det er bare tull at rottweilere er lumske og farlige. Det er et rykte som henger igjen fra den tiden de var slakterhunder. Helt urettferdig i dag.

– Ja vel, ja. Jeg forstår.

– Han er førsteklasses, sa mannen stolt. – Absolutt topp.

Fredrik ble kvalm av alt skrytet. Det var motbydelig å høre slik omtale av en kjøter som hadde skambitt hans elskede og påført henne store smerter.

Mannen begynte å fylle parafinlampene. Det ble mer lys etter hvert som han tente dem. Fredrik tok en av lampene og gikk ut i skjulet for å hente ved. Det var så vidt han ikke blåste over ende. Lampen sluknet. Han famlet seg frem og fikk tak i et passende fange som han bar inn i hytta.

– Du skulle ikke gå ut så tynnkledd, sa Elly. – Du kan bli syk.

– Til helvete, sa han ergerlig. – Nå skal vi ha mat.

Men på kjøkkenet var bikkja. Han prøvde å unngå den, men plassen var for liten. Det stygge trynet fulgte ham på kloss hold, ferdig til å glefse.

– Kan De ikke flytte det dyret ut i soverommet? sa han til mannen. – Den behøver vel ikke ligge her i veien for folk.

Mannen svarte ikke. Han var stram i det magre fjeset da han tok hunden ut i soverommet. De hørte at han godsnakket med den. Elly så på Fredrik og ristet advarende på hodet. Fredrik følte at han hadde vunnet en seier idet mannen føyde seg uten å murre. Jeg skal lære ham folkeskikk, tenkte han.

– Vi har ikke så mye mat med oss, sa Elly. – Hvis stormen fortsetter, kan det bli knapt.

Det var sant. De måtte være forsiktige, ellers kunne de komme til å sulte i hjel her inne på vidda. Tanken gjorde ham iskald langt inn i sjelen. Han lurte på hvor mye mat mannen hadde. Ryggsekken hans virket velfylt.

– Finnes det noe hermetikk her? spurte han. – De pleier å ha et lite kriselager på slike avsides steder.

– Jeg har undersøkt, sa mannen. – Her er bare noe vakuumpakket kjeks og en boks med buljong.

– Hva slags folk er det som ikke har proviant på hytta? sa Fredrik. – Det er jo direkte uforsvarlig.

– Ja, sa mannen. – Jeg kan være enig i det.

– Vet De hvem som eier hytta?

– Ingen anelse.

Kort og greit. Helt oppriktig. Mannen prøvde ikke å innbille dem noe som helst. Men forsåvidt hadde det ikke spilt noen rolle heller. De kunne ikke ha kastet ut hverandre under noen omstendighet.

– Jeg trodde hytta var deres, da dere kom busende inn, sa mannen med et lite smil. – Men jeg skjønte jo snart at dere bare søkte ly for været.

Elly smilte hun også. Nesten som hun hadde godtatt mannen og tilgitt bittet i kneet. Det var svært lite tilfredsstillende.

– Heldig at De kom først og fyrte opp for oss, sa hun vennlig. – Hvordan kom De inn forresten? Måtte De bryte opp døren?

– Nei, gudskjelov. Jeg fant nøkkelen i en sprekk oppunder mønet. Fornuftig ordning for å unngå innbrudd.

– Så var det til å måke snø?

– Å, det var fort gjort.

Fredrik lot dem snakke. Han fant dekketøy i hjørneskapet og dekket til to på spisebordet. Da han møtte blikket til Elly, dekket han til mannen også. Det var i orden. Mannen hadde jo kokt kaffe. Den sto ferdig på komfyren. Nå kom han med ryggsekken sin.

– Jeg har et helt brød, sa han. – Ost og egg og spekeskinke. Vi kunne ta speilegg.

– Vi foretrekker kokt, sa Fredrik.

– All right.

Det ble litt trangt for to kokker i det vesle kjøkkenet. Fredrik gikk inn til Elly og la mer ved på peisen. Hun hinket fra gyngestolen og over til en av stolene ved spisebordet.

– Fint å bli vartet opp av to hyggelige herrer, sa hun. – Jeg var virkelig sliten etter skituren.

– Ikke snakk, sa han. – Jeg var helt ferdig. Hadde ikke klart femti meter til.

– Tenk om vi hadde gravd oss ned like ved hytta, sa hun. – Og så oppdaget den i morgen tidlig. Da hadde jeg ledd meg i hjel.

– Da hadde du ikke hatt det kneet iallfall.

– Ikke vær så bekymret, Fredrik. Det retter seg nok.

Hun var tapper. Han var nødt til å se situasjonen som den var. De måtte bli i hytta til hun kunne gå videre. Det kunne ta flere dager, kanskje en uke og mer. Han kom inn på det mens de spiste. Mannen virket betenkt, han også.

– Den pulken Deres, sa Fredrik. – Tror De at min forlovede får plass i den?

– Jo, det skulle vel gå.

– De sa at vi befant oss omtrent midtveis mellom Utheim og Dragstølen. Og det var to timers marsj mellom stedene. Da skulle det ikke være mer enn en time til Utheim?

– Ja, omtrent. Det er jo for det meste utforkjøring.

– Hvis stormen gir seg, kunne vi kanskje prøve å komme oss ned til bygda i morgen tidlig. Min forlovede bør absolutt til lege snarest mulig.

– De kan ha rett i det. Men det forutsetter jo at været gir seg. Det ville være galskap å prøve slik det er nå.

Mannen slo på batteriradioen. Den skurret og sprakte på grunn av de atmosfæriske forstyrrelsene. Det var et intervju med en kunstmaler. Etterpå fikk de værmeldingen. Det samme. Storm i fjellet. Utsiktene til bedring var heller små.

– Vi får visst fortelle spøkelseshistorier, sa Elly oppmuntrende. – Den som hadde hatt et glass konjakk!

– Hadde vi hatt sprit i huset, så hadde vi brukt det på såret ditt, sa Fredrik.

– Nei, nå må du slutte, sa Elly irritert. – Det blir ikke bedre om du snakker om det til stadighet. La oss spille kort!

De fant en kortstokk, og så spilte de sprøyte og tjuett utover kvelden. Mannen vant hele tiden, til Fredriks store ergrelse.

– Jeg gidder ikke mer, sa han da klokken var blitt ti. – Jeg tror vi legger oss.

Mannen gikk ut og luftet hunden. Det var nok en sur fornøyelse, for han ble ikke borte mer enn et par minutter. I mellomtiden hadde Fredrik bestemt hvor han og Elly skulle sove.

– For varmens skyld tror jeg vi ligger her i stuen, sa han. – Her er jo en god hjørnesofa. Dessuten vil det være en fordel for deg på grunn av kneet, så slipper du å bevege deg så mye.

Mannen hadde ikke noe imot å ta soverommet. Han syntes til og med at det var et utmerket forslag. Han tok med seg hunden, ryggsekken og en parafinlampe, og gikk dit inn.

– God natt, sa han og lukket døren.

De var alene. Fredrik ble straks i bedre humør. Han kokte mer kaffe. I radioen var det dempet dansemusikk. Lyset fra peisen laget urytmiske skikkelser på veggpanelet. Han hjalp henne bort til hjørnet av sofaen og støttet henne opp med puter. Hun lignet en prinsesse. De kysset hverandre.

– Har du vondt nå, Elly?

– Nei, bare slapp av.

– Du er varm. Jeg tror du har litt feber.

– Tøys. Jeg lurer på om noen kommer til å savne oss.

– Ikke foreløpig. Vi sa jo til din mor at vi skulle bli borte en uke. Og nå er det bare gått to dager.

– Vi var dumme som ikke sa hvor vi hadde tenkt oss. Det hører med til fjellvettet.

– Forelskede mennesker gjør ofte dumheter.

– Du taler visst av erfaring, sa hun og gjespet.

Det var varmt i stua. De kunne ligge i treningsoverallene med soveposene over seg som dyner. Han slukket lampene og la en ekstra kubbe på peisen. De ble liggende og se på flammende og lyttet til vinden som ulte over vidda.

Neste morgen ble de vekket av mannen som skulle ut med hunden. Fredrik sto opp og fyrte i komfyren. Han var støl etter skituren. Det verket i hele kroppen. Han vasket seg i kaldt vann og følte seg bedre. Mannen ordnet med mat til hunden og slapp den inn i soverommet igjen.

– Det ser ut til å holde seg, sa han. – Fortsetter det slik, sner hytta ned.

Han var skjeggete. Fredrik dro fingertuppene over kjaken og fant ut at han trengte å barbere seg han også.

– Jeg håpet at vi skulle komme oss ned til bygda i dag, sa han. – Vi snakket jo om det i går.

– Umulig i dette været, sa mannen avgjort. – Hvordan er det med frøken Møller?

Elly svarte for seg selv inne fra sofaen.

– Bare bra, takk. Men jeg vil gjerne ligge og dra meg en stund.

Hun satte seg opp og undersøkte kneet. Det var rødt og hovent. Fredrik forsto at hun hadde vondt. Da hun ikke ville ha frokost, ble han engstelig igjen, slik som kvelden før.

– Føler du deg dårlig?

– Neida. Det er bare litt ubehagelig i kjevene.

– Kjevene?

– Ehum. Det går nok over hvis jeg greier å holde munn.

Hun smilte til ham. Det virket bare mot sin hensikt. Fredrik mistet lysten på frokost. Mannen spiste alene på kjøkkenet. Det var visst ikke noe i veien med hans appetitt.

Det ble en lang dag. Han vekslet noen ord med mannen nå og da, men det ble aldri noen skikkelig samtale av det. De kikket ut av vinduene med jevne mellomrom og forsøkte å si noe nytt om været. Men stort sett sa de det samme hver gang. Det virket som en slags våpenstillstand mellom dem. En stillstand som ingen av dem ville bryte. Og Elly ville ikke ha mat, bare litt buljong og kaffe.

– Du behøver ikke mase slik, sa hun. – Det feiler meg ingenting. Jeg er bare så fryktelig trett.

– Så får du ligge stille da, vennen min. Prøv om du kan få sove.

Han satte seg i gyngestolen og rugget frem og tilbake. Han ville ikke snakke med mannen. De måtte ta hensyn til Elly. Der gikk han forresten inn til hunden sin. Om han bare kunne holde seg der inne. Det var umulig å slappe av så lenge han var innen synsvidde. Den ustanselige kikkingen i vinduene var nerveslitende. Men han var sikkert ivrig etter å komme videre, han også. Var han gift? Neppe. Han hadde ikke ring i hvert fall. Var vel gift med bikkja. Elly syntes visst det var et rørende forhold mellom de to, mann og hund. Ingen sutring på grunn av det stygge bittet. Hun var rett og slett enestående. Fantastisk jente. «Du taler visst av erfaring.» Å, hun visste så godt at han var uten erfaring da de møtte hverandre. Hans første virkelige kjærlighet. Han var blitt åtteogtyve før det skjedde.

Bra, tenkte han. Meget bra. Jeg har god utdannelse. Fremtiden er sikret. Han hadde penger også. Og et stort hus. De skulle gifte seg til våren. Da drar vi til syden eller østen. Bader og koser oss. Hun skal iallfall ikke få narret meg opp på vidda igjen.

Han hadde sovnet i gyngestolen. Det begynte å bli mørkt i hytta. Han lyttet for å høre om stormen hadde gitt seg. Det ulte fremdeles. I peisen var det bare glør. Han måtte ut og hente mer ved. Det var visst mannens tur, men han foretrakk å gjøre det selv, så slapp de å se hverandre.

Det hadde blåst sammen en stor drive foran skjulet. Han måtte måke seg vei frem til døren. Heldigvis var det rikelig med ved. Da han kom inn igjen, laget han et stort bål i peisen og tente parafinlampene.

Elly var våken.

– Uff, jeg er så stiv i nakken, sa hun. – Det kommer vel av ryggsekken i går.

Stemmen hennes virket fremmed. Nesten som hun hadde problemer med å snakke.

– Har du vondt i kjevene fremdeles? spurte han. – Har det ikke gitt seg ennå?

– Jeg har visst pådratt meg en forkjølelse, sa hun. – Hva er det du holder på med?

– Ingen ting. Han bøyde seg over henne. – Du har feber, sa han.

Hun svarte ikke. Ville ikke engste ham unødig. Kanskje hun hadde lungebetennelse. Eller difteri. Det satte seg jo i halsen. Og var meget smittsomt. Gode Gud, tenkte han. Da får vel jeg det også!

Han kjente en hånd på armen sin. Elly forsto at han hadde problemer. Hun ville trøste ham, som en mor trøster ungen sin. Det var det hun ville. Og han følte behov for det akkurat nå. Tilværelsen hadde liksom floket seg til for ham. Det lå mørke skyer i horisonten. Han likte klarhet og rene linjer, men nå syntes alt så vanskelig og håpløst.

Han ble sittende hos henne i sofaen utover kvelden. De snakket ikke stort sammen. Vi lider i stillhet, tenkte han høytidelig. Vi kommer hverandre nærmere når vi tier.

Mannen så de lite til. Han var ute på kjøkkenet og ordnet med mat til seg og hunden. Etterpå gikk de ut for å lufte seg. De lignet to kamerater som diltet i hælene på hverandre. Elly snakket til mannen da de kom inn igjen.

– Det må da bli kjedelig for Dem i det vesle rommet, sa hun. – De behøver ikke holde Dem der for vår skyld.

– Takk, det går fint, sa han. – Jeg ligger og leser. Det er en bokhylle med mange bøker der inne.

– Ja, tiden går fortere når man leser.

– Jeg er ferdig med Natt i Bombay av Bromfield, sa mannen. – Nå holder jeg på med Jordens Rikdommer av Semjonov. Det er riktignok ingen roman, men minst like spennende. I grunnen er jeg ikke så veldig begeistret for romaner. Virkeligheten tiltaler meg mer.

– Det sies at en god roman skal gjenspeile virkeligheten, sa hun.

– Ja, det gjør kanskje det, sa han. – God natt.

Han gikk inn til bikkja og bøkene igjen. Elly ble sittende litt i egne tanker.

– Jeg har litt vondt av ham, sa hun. – Han kunne jo godt sitte her inne i varmen og lese.

– Tull, sa Fredrik. – Han går meg på nervene.

– Du er redd for hunden.

– Hva? Redd for den bastarden? Kunne ikke falle meg inn. Forresten skal du ikke snakke så mye.

Hun hadde kviknet til, og en stund trodde han at hun var på bedringens vei. Men så ble hun dårligere igjen. Feberen tiltok utover natten. Hun var blank i øynene, svettet og fantaserte. En gang skrek hun så han ble helt vettskremt. Han ristet henne til hun kjente ham igjen.

Mannen kom ut og spurte om det var noe han kunne gjøre.

– Forsvinne! sa Fredrik. – Dra til helvete!

Mannen stirret på ham i flere sekunder. De brune øynene lyste av sinne. Han holdt på å si noe, men så snudde han seg brått og gikk inn på soverommet.

– Det verker så i kjevene, sa Elly med anstrengt stemme.

Hun klaget over nakken også. Og ryggen var stiv og vond. Han forsøkte å hjelpe henne på forskjellige måter, men det var til liten nytte. Det verste var at han ikke forsto hva som feilte henne. Han kunne ikke skjønne at det hadde noe med bittet i kneet å gjøre. Hun nevnte ikke kneet i det hele tatt.

Han ble sittende hos henne resten av natten. Utpå morgenkvisten falt hun i søvn. Da det lysnet, gikk han til vinduet og fant ut at stormen hadde gitt seg. Det ulte iallfall ikke lenger. Det måtte han fortelle mannen.

Han banket på døren til soverommet.

– Hallo? ropte han dempet. – Sover De?

Han åpnet døren på gløtt og tittet inn. Hunden knurret mot ham fra mørket.

– Til stille! sa mannen, og så kom han bort i døråpningen. Han gjespet. – Er det noe galt?

– Uværet er over, sa Fredrik. – Det blåser bare lite grann. Nå skulle det gå an å ta seg ned til bygda.

– Har De tenkt å legge ut på den turen med Deres forlovede? spurte mannen vantro. – I den tilstand hun er? De må være gal.

– Jaså, De vil ikke hjelpe oss?

– Det har ikke jeg sagt. Jeg mener bare at hun ikke bør flyttes på.

– De mener hun er for syk til å sitte i pulken?

– Akkurat.

Mannen hadde kanskje rett. Han visste antagelig en hel del om slik transport. Dessuten kunne det fort blåse opp igjen. Hva skulle de da gjøre, midt ute på vidda? Det ville være den sikre død for Elly.

Mannen tok på seg lusekoften og kom inn i stua for å se på henne. Hun sov fremdeles.

– La henne bare sove, sa han. – Det er et tegn på at hun holder på å bli bedre.

– Hva kan det være, tror De? spurte Fredrik. – Hun har vondt i nakken, ryggen og kjevene. Og hun har vanskelig for å snakke. Det er da ingen normal reaksjon på et hundebitt i kneet?

Mannen ble stram i fjeset.

– Jeg aner ikke hvordan et hundebitt i kneet virker, sa han stivt. – Jeg er tilbøyelig til å gjette på en kraftig influensa.

Det var jo oppmuntrende å høre. Influensa var liksom mer alminnelig, noe en kunne forstå og akseptere. Fredrik fattet nytt håp. Han hadde jo selv vært inne på tanken.

– Jeg har gjettet på det selv, sa han. – Når man har influensa, så verker det jo i hele kroppen.

Plutselig følte han seg sulten. Han hadde jo ikke spist skikkelig det siste døgnet. Skulle han være til noen hjelp for Elly, måtte han ha mat.

– Jeg lager frokost i dag, sa han. – Det er antagelig min tur nå.

Mannen tittet rart på ham.

– Vi spiser på kjøkkenet, sa Fredrik ivrig. – Vil De ha speilegg eller kokt?

– Det blir ett fett.

Fredrik satte i gang. Han var ikke så nøye med hvem som eide maten. I vår situasjon må vi ha felles husholdning, tenkte han. Litt etter satt de og spiste på kjøkkenet. Elly sov.

– Ble De ferdig med Jordens Rikdommer? spurte Fredrik.

– Ja, jeg leste den ut i natt. Forfatteren må ha vært uhyre kunnskapsrik. Det er en gammel bok fra før krigen. Det er sikkert mange ting som har forandret seg siden den ble skrevet, men det forhindrer ikke at den er meget leseverdig også i dag.

– Nei, gamle verker skal man ikke forakte, sa Fredrik. – Det er jo dem vi bygger på når vi tilegner oss kunnskaper. Hva ville for eksempel matematikken ha vært uten de gamle grekerne og egypterne? Jeg er selv ingeniør, så jeg vet hva jeg snakker om.

Mannen dro på smilet. Fredrik ventet at han skulle røpe noe om sitt eget yrke, men det kom ingenting. Det var litt irriterende å samtale uten å vite hvem mannen var og hva han drev med. Det var omtrent som å komme i snakk med en passasjer i en togkupé. Man var nødt til å veie ordene.

– Det blir vel ikke mer lesing nå, sa mannen. – Jeg får se å komme meg nedover før været snur igjen.

– Skal De til Utheim?

– Ja, jeg har bilen der nede.

Fredrik lente seg over bordet og så inntrengende på mannen. Han fuktet leppene.

– De må hjelpe oss, sa han. – De må få sendt en lege oppover. Prøv Røde Kors. De har sikkert både hundespann og snescootere. Hun kan ikke bli liggende her. Hun må på sykehus.

– Selvfølgelig, sa mannen. – Jeg skal se hva jeg kan gjøre.

Han begynte å pakke sakene sine ned i sekken. Maten lot han bli igjen. Han smurte skiene, tok ut hunden og spente for pulken. Så var han klar.

– Hils forloveden, sa han. – Ønsk henne god bedring fra meg.

– Takk. De glemmer oss vel ikke? Æresord?

– Bare ta det med ro. Jeg skal gjøre mitt beste.

Fredrik sto utenfor hytta og så etter mannen og hunden til de forsvant bak rabben. På en måte ble det litt tomt etter dem. I grunnen var det en grei kar. Sterk og fjellvant. Om en time ville han være nede i bygda. Han skaffet sikkert en lege. Så kom de oppover og hentet Elly med hunder eller snescooter. Eller kanskje et redningshelikopter. Det var det beste. Da kunne hun få legebehandling kanskje i løpet av formiddagen.

Han gikk inn igjen. Elly var våken. Hun så kjekkere ut. Det gikk visst veldig opp og ned.

– Har han reist? spurte hun.

– Ja, han dro nettopp nå. Det har klarnet opp. Blåser nesten ikke. Han lovet å skaffe hjelp. Om et par tre timer er vi kanskje på vei nedover.

Hun satte seg opp og viklet av bandasjen rundt kneet. Det så fremdeles stygt ut. Kanskje litt blåere enn sist.

– Det sprenger, sa hun. – Jeg tror det er betennelse.

– Vi setter på en ren bandasje.

– Ja.

Etterpå la hun seg ned igjen. Hun ville ikke ha mat nå heller. Han så på klokken. Det ble hans viktigste beskjeftigelse de nærmeste timene. Følge med tiden. Han hadde aldri visst at den kunne gå så sakte. Tiden er ikke konstant, tenkte han. Det er bare innbilning. Den er i høyeste grad relativ.

Utpå dagen steg feberen igjen. De samme smertene i kjeve, rygg og nakke kom tilbake.

– Det kan ikke vare lenge nå, sa han. – De er nødt til å komme snart.

Det glimtet i de hvite tennene hennes. Hun forsøkte å smile. En oppmuntring til ham. Det kunne han visst trenge der han gikk og tittet på klokken. Av og til løftet han håndleddet til øret for å høre om den hadde stanset.

Han følte seg så liten og hjelpeløs. Det var ingenting han kunne gjøre for henne. Han var bare et snøfnugg på den store vidda. Det begynte visst å blåse igjen. Han sto ved vinduet og så hvordan snøen hvirvlet rundt skjulet og rabben bakenfor. De må komme, tenke han. De er sikkert like i nærheten.

Men etter som timene gikk begynte han å tvile. Redselen for å bli overlatt til seg selv fikk taket på ham. Mannen hadde antagelig glemt dem. Eller han unnlot å skaffe hjelp, fordi han mente det ikke var nødvendig. «Jeg er tilbøyelig til å gjette på influensa.» Så ufarlig at han valgte å glemme det hele. Kanskje han var ergerlig også. Fornærmet på grunn av munnhuggeriet første kvelden. Og siste natten var han jo blitt bedt om å dra til helvete. Da Elly skrek og han kom ut fra soverommet for å hjelpe.

Han var sikkert bare nysgjerrig, tenkte Fredrik. Lurte på hva vi drev med. Han er nok ikke av den hjelpsomme sorten. Egoist. Bare bikkjer som står i hodet på ham. Kalte meg for hundehater. Burde vært anmeldt til politiet for uansvarlighet.

Kanskje det var derfor han ikke skaffet hjelp? Redd for politiet?

Fredrik kjente at han ble kald. Han husket reaksjonen da han hadde sagt at bikkja burde skytes. Mannen var blitt helt forvridd av raseri. Han hadde tatt truselen alvorlig! Og nå var det ingen som visste at de var i hytta!

Tanken var så skremmende at han gikk helt i spinn. Elly merket at det var noe i veien med ham. Han måtte ta seg kraftig sammen for ikke å skremme vettet av henne også.

– De kommer nok, sa han. – Jeg er sikker på at de kommer.

– Har det begynt å blåse igjen? spurte hun. – Jeg synes jeg hører noe.

– Bare litt, sa han – Ikke noe å bry seg om. Det er sånt som skjer på fjellet.

For en løgnhals! Han var ikke i tvil om at et nytt uvær var under utvikling. Han kunne føle lavtrykket. Og det stemte med værmeldingen i radioen. Vi snør inne, tenkte han. Vi blir helt isolert. Ingen vil kunne nå frem til oss, selv om de visste vi var her. Det er antagelig det som har skjedd. Folk venter en ny storm.

Eller kanskje mannen hadde oppgitt feil hytte? Feil retning? Han var jo ikke så godt kjent i disse traktene. Eller tenk om han hadde gått seg vill? Ikke funnet veien til bygda. Kanskje han nå gikk i ring ute på vidda. Uten mat. Mens vinden tiltok i styrke.

Da er han jo unnskyldt, tenkte Fredrik forsonende. Jeg kan ikke fordømme en mann som selv er hjelpeløs. Kanskje han omkommer der ute i snøen. Både han og bikkja. Da skal alt være tilgitt.

Et øyeblikk var han overveldet av sitt eget storsinn. Så kom det et vindkast som lugget i hytta, og han begynte å tenke på sin egen situasjon igjen. Det var tredje kvelden de var her. En liten stund hadde det sett lyst ut, men nå var det mørkt på alle måter. Han fylte parafinlampene og tente dem. Så fyrte han både i peisen og i komfyren. Det var meldt sterkere kulde i fjellet.

Elly frøs, enda hun var varm som en glo. Han pakket begge soveposene omkring henne.

– Det er fint å svette, sa han. – Da blir man fortere frisk.

– Er det kveld igjen?

– Ja.

Han fikk i henne en halv kopp med buljong. Litt etter kastet hun opp. Det var ikke stort hun hadde, stakkar. Han vasket henne i ansiktet med en klut. Så måtte han hjelpe henne å tisse på bøtta.

– Jeg er bare til bry for deg, sa hun matt. – Bare elendigheten.

– Det gjør ingenting, Elly. Jeg er glad i deg.

Gudene visste at det var sant. Han hadde aldri vært glad i noen før. Ikke i moren sin engang. Hun hadde bare vært opptatt av forretninger. Kjoler og mannekengoppvisninger. Reiser. Av og til et større selskap hjemme i huset. Da hadde han fått noen kroner for å holde seg borte. Han hadde savnet en far å gå til. En far som kunne gitt ham råd og omsorg. Trygghet. Kjærlighet. Han var bare fem år da faren druknet fra en seilbåt på fjorden. Han husket ham nærmest bare fra bilder og omtale. Det hadde visst vært en flott kar med mange jern i ilden.

«Din far var meget dynamisk,» pleide moren å si. «Du burde bestrebe deg på å bli lik ham.»

Han hadde forsøkt. Gått skoler og studert til ingeniør. Men han hadde stadig fått høre at han aldri ville bli som faren. Og det målet hadde han forlengst gitt avkall på. Det var ingen vits å strebe mot det uoppnåelige. Da var det bedre å gå utenom. En vakker dag kunne det vise seg at han hadde passert både faren og de andre forbildene på energi, fremgang og hva det måtte være. Han var klok nok til å vite hva han var verd.

– Hva tenker du på, Fredrik?

Hun så på ham med de matte øynene sine.

– Jeg tenker på oss, sa han. – På deg og meg og fremtiden.

– Jeg vil ikke bo i det store, gamle huset, sa hun. – Det er for tungvint. Vi selger det og kjøper et mindre. Moderne.

– Det gjør vi, sa han. – Du skal få møblere det nye huset. Du skal få gjøre alt du har lyst til.

– Vær forsiktig nå, sa hun. – Jeg kan komme til å minne deg på det en dag.

Hun var inne i en lett periode. Kanskje det ble litt søvn til natten. Han følte seg temmelig miserabel. Og den hylende vinden var ikke mye oppmuntrende. Men den følger jo bare de fysiske lovene, tenkte han. De lovene er sannelig strenge. De kan ta livet av oss.

Han tok seg litt mat på kjøkkenet før han la seg på sin del av hjørnesofaen. Lampene fikk bare brenne. Han kunne komme til å trenge lys utpå natten. Innerst inne hadde han også et håp om at hytta kunne bli sett av noen som var ute på leting etter dem.

Han hadde sovnet. Han våknet av at Elly satt oppreist i sofaen. Hun holdt seg om halsen med begge hender. Munnen var åpen. Hun prøvde å snakke.

– Jeg … får … ikke … puste, gispet hun.

Han sprang opp og ga seg til å dunke henne i ryggen. Han trodde hun hadde satt noe i halsen. Herregud, tenkte han. Hun har vært sulten og forsøkt å spise!

– Har du spist noe? spurte han. – Har du fått noe i vrangstrupen?

Hun ristet på hodet. Det kom noen uhyggelige lyder.

– Kra … krampe, hvisket hun. – Får … får ikke luft.

Hva i allverden. Krampe? I halsen? Det hadde han aldri hørt om før. Han hadde hørt om krupp og strupekreft. Han ga seg til å massere halsen hennes. Knadde den til fingrene hans var helt numne. Det må ha gjort forferdelig vondt, men bedre enn å miste pusten. Han var så redd at han holdt på å besvime flere ganger. Så ga det seg like brått som det var kommet. Da måtte han le. Han lo hysterisk. Så måtte han gråte. Han klenget seg inn til brystet hennes og gråt som en unge. Hun strøk ham over håret.

– Stakkars Fredrik, sa hun. – Gutten min, gutten min.

Etterpå følte han seg skamfull. Det var riktig som hun sa. Han var en stakkar. I allfall i forhold til henne.

– Du skal få møblere huset og gjøre alt du har lyst til, sa han. – Jeg gir faen i pengene. Jeg skal bære deg over dørstokken den nittende april!

Hun var så syk at hun nesten ikke kunne smile.

– Fredrik, sa hun. – Jeg skal aldri være stygg mot deg mer.

– Stygg mot meg? Du har aldri vært stygg mot meg, Elly!

– Jo, jeg har det. I begynnelsen. Jeg var ikke noe glad i deg til å begynne med.

– Var du ikke?

– Nei. Jeg var bare ute etter et godt parti.

– Godt parti?

– Å, kjære Fredrik. Jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg er så syk. Tilgi meg hvis … hvis …

Så kom krampeanfallene igjen. Han sto lamslått og så på at hun kjempet for livet. De vakre øynene hennes bulte som om de skulle sprette ut. Jeg må skaffe henne hjelp, tenkte han. Å kjære Gud i himmelen. Kan du ikke sende et helikopter? Så var anfallene over. Han var svett over hele kroppen. Det oste svette av ham.

– Jeg går, sa han. – Jeg går etter hjelp!

Hun oppfattet ordene, men var for svak til å si noe. Han tok på seg genseren og overtrekksdressen. Det var midt på natten. Vinden hylte ham rett i fjeset da han åpnet døren. Han fikk nesten ikke lukket den på grunn av snøen som føk inn i hytta.

– Fredrik!

Hun ropte på ham. Hun skrek. Han fant skiene og spente dem på. Hun dør hvis jeg ikke henter hjelp, tenkte han. Hun dør.

Han krøp sammen og la all sin styrke i stavtakene. Han kom nesten ikke av flekken. Det er bare en time til Utheim, tenkte han. Jeg skal vise den bikkjejævelen at jeg kan gå på ski. Jeg skal vise deg! Her kommer jeg! Han klarte kanskje hundre meter. På toppen av rabben måtte han legge seg ned for ikke å bli blåst over ende. Den klagende lyden av stormen strøk over ham og gjorde ham til et null i universet. Han var ingenting. Uten Elly er jeg ingenting, tenkte han. Det var for kaldt til å gråte. Han var allerede stiv i ansiktet. Han kom til å dø. Men han skulle redde Elly.

Han kavet seg opp og fikk snudd skiene. Nå hadde han medvind. Det gikk av seg selv. Han hadde antagelig samme fart som vinden. Men hvor var hytta? Han så ingen ting. Det gikk nedover, stadig nedover. Plutselig skjønte han at det bar galt avsted. Han kastet seg ned og ropte mot himmelen.

– Kjære Gud, hvor er Elly!

Han ble liggende rett ut i en snødrive, fullt klar over at han var fortapt. Han var sikkert kommet langt forbi hytta, og han hadde ikke krefter til å ta seg oppover igjen. Dette var slutten. Han kunne se den ironiske sluttstreken for et tåpelig liv. Det eneste som hadde gitt livet mening, var møtet med Elly. Det hadde forandret ham, gjort ham til et nytt og bedre menneske. Nå var det slutt for dem begge.

Han løftet hodet og fikk øye på et lys. Det så ut som en stjerne som svevde fritt i rommet. Så gikk det opp for ham at det var lyset fra hytta. Han kunne ikke forstå det, men visste at det var sant. Hytta var bare noen meter fra ham.

Jeg er hjemme, tenkte han. Jeg visste at jeg ikke kunne ta feil.

Han fikk spent av seg skiene. Snøen var løs og dyp, han sank nedi til hoftene. Foran ham var hytta. Den lå der som et eventyrslott. De få metrene tok resten av kreftene hans. Han dunket i døren. Hun må åpne, tenkte han. Hun kan vel ikke være så dårlig at hun ikke lukker opp for meg.

Men det var hun tydeligvis. Eller hun hørte ham ikke på grunn av alle de andre lydene. Han heiste seg opp etter armene og fikk hengt seg på dørhanken. Så stupte han innenfor. På en eller annen måte klarte han å få lukket døren.

– Elly! ropte han. – Det er så dårlig vær ute!

Hun satt oppreist i hjørnet på sofaen og stirret rett ut i rommet. Det så ikke ut som hun forsto at han var kommet tilbake. Tilbake fra den sikre død.

– Har du vært ute etter ved? spurte hun.

Hun kunne ikke være klar. Hun hadde sikkert feber og fantaserte. Nå så han at hun hadde brettet opp buksen og fjernet bandasjen. Kneet var blitt mer hovent. Det har gått betennelse i bittet, tenke han. Jeg må koke et eller annet. Noe desinfiserende.

Men han orket ikke. Han satte seg på kanten av sofaen og lot hendene henge mellom knærne. Han var utkjørt. Elly så fjernt på ham. Hun kjente ham visst ikke. Og han orket ikke snakke til henne. Hun måtte ha undersøkt kneet etter at han var gått. Hadde hun funnet ut noe? Satte hun bittet i forbindelse med influensaen, feberen? Kanskje bikkja hadde vært syk? Kanskje den hadde … Å Gud bevare meg vel, tenkte han forferdet. Den hadde kanskje rabies … hundegalskap! Og det er jo livsfarlig!

Han kom seg på bena, vaklet ut på gulvet og ble stående og stirre på henne. Han prøvde å finne ut om hun viste tegn på galskap.

– Elly … Ellinor, sa han dempet. – Kan du høre meg? Ser du meg, Elly?

Leppene hennes rørte seg, men det kom ingen lyd. Hun tok seg til strupen. Ansiktet ble langsomt rødt. Så begynte øynene å bule ut, slik som natten før. Det gikk en voldsom rykning gjennom kroppen hennes. Halsmusklene sto stramme som stålstrenger og hun hadde munnen på vidt gap. Det så ut som hun holdt på å kveles.

Han sprang bort og ga seg til å slite i klærne hennes, dro av henne genseren og rev i stykker skjorten for å skaffe henne luft. Så begynte han å slå henne i ansiktet uten å ha klart for seg hvorfor han gjorde det. Han kjente at redselen spredte seg til alle deler av kroppen og tok makten og fornuften fra ham.

– Elly! skrek han. – Du må ikke gå fra meg!

Det kom noen pipende lyder fra strupen hennes. Ansiktet var oppsvulmet og blått, og øynene var som to glasskuler. Kroppen spente seg voldsomt og det rykket i alle lemmene, og så falt hun plutselig sammen. Hun lå bakover i sofahjørnet, øynene var vidåpne og stille. Hun pustet ikke lenger.

Han knakk sammen og ble liggende med hodet i fanget hennes.