Nils Johan Rud

En fremmed i speilet

Roman

Gyldendal

I

Jeg har til enhver årstid sørget for at det alltid er friske blomster i vasene hennes. Iallfall i dem hun helst hadde stående på fast plass for det. Hun er her i de vakreste vasene sine.

I vinduspostene har det vært bare døde fluer denne sommeren. Potteblomster har jeg aldri hatt stells forstand på. De er vanskelige individer. Iallfall for en røkter som meg. Så jeg har tatt livet av dem etter hvert, sånn over lang. Enten vannet dem eller tørket dem ihjel. Ingen av dem fikk ny jord i større potter heller.

Men det tok noen år, de årene, før jeg fikk den siste ute av syne og dårlig samvittighet.

Det var ikke gjort av fiendtlighet, men av mangel på nært kjennskap med dem. Og hun var liksom aldri å se i dem. De må ha vært noe av hennes innerste, det jeg aldri kom helt inntil.

Og vi har jo alle vår «innerste grind», mann som kvinne. Slik en dikter har sagt det. Dette fremmede bak grinda, også hos oss selv.

En kan ha en aning om det, hele livet igjennom. Så kommer en brått på denne grinda, ens egen, og blir stående utenfor den, skremt, undrende.

Vet du ikke hvem du er? Ukjent for eget synsk.

Det var en fremmed i speilet.

Jeg har det ikke for vane å se etter meg selv i et speil. Det er blitt meg likegyldig å holde oppsikt med aldrende trekk i det ansiktet som er mitt. Kanskje gjorde en det den gangen det ennå var ungt. Åja, i ens filipenstid. Overmoden alder er det ingen spenning for granskning i.

Sånt holder jeg meg unna. Morgenens ansikt er der i sitt gjensyn med såpe og barberhøvel, mere enn nok for mitt bruk av et speil. Er iallfall blitt det etter hvert, disse årene speilet har vært bare for mitt renhold.

Fem år – nei, det er visst blitt seks, forsvunnet ut av mitt liv, som ut av hukommelse.

Kjennes likevel som om det begynte i går. Kanskje var det jeg som døde den natten som var i går. Og jeg har gått her og spøkt gjennom dørene, ut og inn i rommene og lett etter henne, og oppdaget at hun er bortreist.

Når jeg nå endelig er blitt klar over at hun ikke vender tilbake, for å ta i bruk alt som er hennes. Klær og sko i skap og skuffe, tingene der hun plasserte dem. Senga, hennes halvdel av den oppredd, av hennes hender, alt hennes på plass innenfor rekkevidde på nattbordet. Hennes nattlampe, som jeg skrur på og skrur av som en rutine, før jeg legger meg med en bok under min egen belysning.

Alt urørt, som fra i går, bare rørt ved av meg. Vekkeruret på hennes nattbord trukket opp kveld og morgen. Nyeste morgenkjolen hennes på sin knagg ved toalettkommoden.

Jeg skulle ha fjernet det alt dagen etter i går den gangen.

Da hadde jeg nå vært fullt klar over at det var hun og ikke jeg som gikk ut av tilværelsen. Så hadde jeg kunnet kjenne meg selv igjen i et speil.

Det er det gamle speilet ute i entreen. Det henger der for sin egen stas, som ren pryd, sentrert mellom familieportretter. Et arvestykke, glimrer av en mesterhånds utskjæringer i en ramme av svartor. Når en gjest har betraktet det, er det for det edle håndverkets skyld. Svart or skal ha vært et særs eget emne for de gamle finhåndverkerne.

Dette speilet, som jeg har fra farsslekten, vet jeg ikke noe om hvor lenge det har fulgt med oss, og heller ikke visst om noe magisk ved det.

Og slett ikke at noen har sett en fremmed, i sitt eget personlige kontrafei, ut av den bare såvidt skjoldete speilflaten.

Jeg møtte en jeg kjenner i dette speilet.

Av rent ytre trekk kunne det jo være mine egne, men jeg ble stående der så lenge og granske den jeg så, at jeg ble sikker på at det var meg en fullstendig ukjent en.

Det må være gått en times tid siden dette hendte meg. Jeg hadde akkurat tatt turhatten min ned av knaggen nær ved speilet, for å friske meg opp på en skogssti som pleier å være min alene etter en tidlig kaffekopp.

Jeg må ha hengt hatten tilbake med det samme, og så er jeg nå her på vandring gulvlangs med spørsmålet fra speiløyne som må ha vært mine egne: Hvem er du egentlig, i alt ditt ensomme?

Hva er du blitt til av å være så alene med det?

Jeg var altså ikke lenger en nær kjenning av meg selv.

Hun må ha tatt meg med seg. Gjennom tid ut av min tid.

Mistet jeg meg selv av å miste henne?

Så satt jeg der med fotoalbumene, med bildene i ordnet rekkefølge, for erindrings sammenheng, eksponerte øyeblikk datert, vår historie.

Den gangen og den gangen. Jeg glemmer ham som er meg på bildet. Til å begynne med i skuldrene hennes, glemmer ham i alt ved henne som blottes av sol over en sandbredd. Sjøvaskede knauser like bak henne, å ta varme av for kjølige hender. Våre hvite døgn har overvintret i rødgranitten.

Ja, alt er gjenkjennende ved henne – hun kommer igjen og igjen i våken drøm og slik hun var da og da i søvnens syner. Og der viser hun seg yngre og yngre.

Er de på ferd tilbake gjennom sitt unge, de som er borte? Mens vi blir eldre, stadig mer eldre, vi som ennå er her.

Men det er jo ham jeg søker etter – i de to sammen med den aller første kunnskap om hverandre.

Jeg husker jo hvem han var, enda han her ser ut som bare unge gutten. Videre i albumet den samme i vekst, bladd opp fra side til side og syner seg som mere og mere mann, blitt til av henne. Og etter som barna kommer med, gutten før jenta, liksom plutselig ut av hennes skikkelse er de der, der hun har dem tett innpå seg.

De to gror videre, tar avstand etter hvert, til det bare er gutten igjen. Jenta vokser seg til, nær voksen, får sine egne minnesider, gjemt for ikke å være glemt – et helt liv det også, å føle etter i – borte så lenge nå, at hun er gått inn i sin mors skikkelse. Slik som han har gjemt henne i henne. Gutten er i behold, med postadresse og telefonnummer. Nesten bare det for samferdsel nå. Gutten heller ikke gutt lenger, selv med gutt og jente av egen avl, langveis til dem, distriktslangt nordover utvandret som de er fra ham, med sitt videre liv.

Men de kan jo savne henne som han savner henne. For den saks skyld i denne samme stund.

Så nært av samme kjøtt og blod kan være så uten samliv, at de er blitt så nye for hverandre, at de får undrende øyne av å møtes. Så fjernt blitt det som var å ha dem på fang eller kne og søke etter eget oppkomme i deres trekk eller atferd. Og liksom enda mere av svunnen tid siden barnebarn var gått i vekst bort fra ham.

Han fikk ikke være med på det, som det hastverk det er å modne emne til evne.

Nåja, han merker da imellom sans for eget avkom, både i første som annet ledd. Det kommer og går ut av sinn som det er ute av øyne. Og så er de tatt så inn i dekning med det savnet som er henne, at de er gjemt bort i henne.

Hukommelsen vender tilbake fra tid og tilstand til tid og tilstand for den som gjør seg til hovedperson. Også det må være hendt ham og ha vart for lenge.

Han må ha fått et varsel, ved en vrangforestilling foran et speil.

Alt dette av fortid han blar seg til gjennom ettertid, er fortid og bare det. Så fikk han i et gammelt speil se en allerede avdød en.

Jeg blir ikke klok av grublerier. Om det at det går an å bli det. Så blar jeg bakover for å komme unna det siste speilfjeset mitt. Leter etter oppholdssteder underveis for å møte erindring umiddelbart lysgitt, sted og stund som kan innhentes, virkeliggjøres, som noe bevart. Til jeg sitter der med det ene. Til å begynne med disig, lett tåkete for nær orientering, til det klarner livaktig: hun og jeg, tomannsteltet, på et gressfelt like innenfor et skigardsled med landevei rett utenfor, støvlagt etter hjul.

Bråstans der. Her! Hennes valg. Ledet åpent, kjørte inn og parkerte, hvor det tydelig hadde vært parkert før dem. Uten å bry seg om grunneiers tillatelse.

Til hun med det røde håret kom. Rart han husker det, akkurat som om hun hadde vært kledd i håret sitt. Så vakkert hun hadde det, hengende ned over skuldrene, nesten brannmørkt rødt. Hun gikk rett forbi dem uten å ense dem til en postkasse ved ledet og fingret opp et par aviser og noen brev.

Selv satt de med nistematen sin, hadde ennå ikke bestemt seg for å slå seg ned med teltet der.

Hadde sett den kommende på kjerreveien ut av skogkanten. Det lå et småbruk der inne bak dekningen av løvskog. Fikk vite det etter at hun kom fra postkassa og hadde gitt dem et blidt ansikt.

– God appetitt! hilste hun til den spørrende usikkerheten deres.

– Jada, her har vi ofte besøk. Akkurat her. Så bare ha det hyggelig. Så lenge dere vil.

De hadde fått svar nesten før de kom seg til å spørre. Dagen etter hadde de litt mere kontakt med henne også, fikk et nærsyn av gårdsbruket, et trivelig sted, kanskje mest til sommeropphold for eierne, ikke noe å leve av, hadde de gjettet seg til.

De traff ikke andre der enn henne den tiden de ble der. Hadde ikke mannen hennes et yrke med mye reiser?

Rart som det kunne demre ut av en rasteplass på et foto. Liksom det var en sansning av dem begge tent igjen i ham, av de to kvinnene nær hverandre, den fremmede og hans egen, jevnaldrende, hun med det røde håret og hans egen med det dypt mørke, så forskjellige som vakkert kvinnelig, begjæreggende på hvert sitt vis, sekunders anfektelse, en duft engang.

Det måtte være dette raske møtet av stråling mellom dem som fikk ham til å huske henne, den rødhårede. Kanskje hadde det lagt en tenning inn i samlivet med hans egen kvinne den teltnatta.

De ble der et hett døgn, før de drog i videre i det rent tilfeldige av nattplasser. Helt til fjells. Og nå kunne han liksom gjense for seg mye av dette første rastestedet som hadde vært utenfor fotolinsens øye. Det heiaktige terrenget utover mot et tjern, en myrfrodighet, med vierkjerr, einer, kronglefuruer, tyttebærtuer, molteplanter, stier i slyng ut mot tjernet med fiskevak og kjølvannsstriper etter et og annet familiekull ender. Tjernet smalnet inn mot et bekkeos, skjult av en løvskogtange. Bekken måtte ha vært litt av en elv i flomtider – ja, de hadde tatt en dukkert i oskulpen, usjenert herlighet for alt de hadde vært av nakenhet. Som en åpenbaring å få gløtt inn i sånt som så lenge hadde vært i hemmelig glemsomhet.

Plutselig et rop i meg: der møter du deg igjen!

Jeg fikk det travelt. Ennå var det mest dag tilbake av dagen!

Det var både likefram og liketil å ruste seg ut. Som om jeg allerede hadde et nøye velrasjonert notat for saker og ting fra et pulterkammer i hjernen.

Bare å raske det sammen fra kott og bu, klær for friluftsliv, klær for eventuelt hotellopphold, teltet, ryggsekken, soveposen, fiskeredskap. Alt var der på plasser for orden, av nødvendig beredskap, for fri hverdagsbruk, sommers som vinters tidløshet i førtidig mote. Bare som snarest å børste og støve det av i dagslys.

Det var som om jeg fikk arbeidshender av det, kondisjon vekket i kroppen, en selvkjensle av bevart gods, mens frisk luft pustet inn av åpent vindu og dør i kott og bu.

Kokte kaffe for en stor termos, ribbet kjøleskapet av nøkternt for et døgn eller to, det som var i brødboksen, repeterte at noe verktøy og tollekniven allerede lå på plass i bilen. Kledde meg om til det sportslig praktiske, koblet fri radio og TV, avspente unødvendige strømkontakter og lot utelyset få stå på, skiftet vann i blomstervasene. Til sist et ettersyn i lommeboka: nok sedler, kjørekort, sjekkhefte.

I ettertanke: ingen underretning til noen, rengjøringshjelpen ferierte. Så meg om etter noe mulig glemt.

Kneppet i utgangsdøra lød som et punktum i øret, da jeg steg av trammen.

Jeg var i en underlig stemning. Det var som om jeg forlot meg selv bak sikkerhetslåst dør.

I denne tvekjenslen begynte jeg å tenke og henvende meg til mitt indre i tredje person: han må se seg for nå, han er ikke så kjørevant lenger som han var den gangen.

Ut porten kjentes hendene litt for nervøse på rattet, med en plutselig iling av frykt inn gjennom armene: hvor lenge siden var det han sist kjørte ut på langtur, de mil etter mil? Han som ikke hadde vent seg til mere enn de samme kilometrene dag etter dag. Til handelssted og postkontor, innenfor moderate fartsgrenser.

Han hadde snaut vært inne på en hovedvei i all den tid. Som den bofaste selvpensjonerte han var blitt, hadde han sin aksjonsradius.

Og nå inn på ny motorvei? Siden hun satt ved siden av ham, som regel, til trafikksikkerhets bevisstgjøring.

For nødvendige eller tilfeldige byturer var det buss eller jernbane.

Han ble roligere av å ha lukket porten etter seg. Gymnastiserte litt med fingrene sine etter å ha satt seg godt til rette på førersetet og lyttet til motoren på tomgang. Da fikk hendene igjen den rette kjenslen av å gripe om et bilratt.

Det hadde bare vært en naturlig liten spenning i ham og skyldtes en over tid ervervet uvilje mot tidens bilmonomanes eksosforgiftning av folk som måtte bo dem for nær dag som natt. Dertil det nå så overraskende at han selv, uten å ha gjennomtenkt det, var på farten og ennå lite sikker på at han ville finne fram på gamle veier som var blitt nye veier.

Hva var hendt i veivesenet siden den gangen?

Etter en stans på handelsstedet var han ute på stortrafikkvei, firefils, og tok til å kjenne det kåte nervespente av fartsfryd.

Han mimret landskap og bebyggelse etter hvert, kjørte med et instinkt gitt av glemt erfart. Det hadde hendt i andre situasjoner at hun innhentet ham med hukommelse.

Slik gjenkjente han gammelt hus i skyggen av ny bebyggelse, en sving kuttet av, ei steinbru over et elvestryk, en åsside med skiheis var fremdeles en åsside, – ja, det fantes slike askeladdfunn for farende øyne langs rake betongstriper.

Så langt og lenge mest på vona kjørt, synes jeg at jeg vet det. Om et par timers tid tar du av i krysset med en fylkesvei, til høyre, og derfra er det vel ikke mere enn halvtimen til du tar av, til høyre, inn på den bygdeveien.

Har jeg det fra en fylgje i hjertet?