Nils Johan Rud

Oppfordring til dans

Roman

Gyldendal

I

Gjestene gikk til bords. Lett cocktailanimerte drev de inn i spisesalen fra de to små salongene. Søkende langs bordenes hesteskoform, med den rette blandingen av generthet og festlyst, spente på hvordan kortene var stokket. Kartet over bordsettingen var forlengst både studert og glemt, men parene fant hverandre i glitringen av servisets, blomstenes og de levende lysenes solregn mot veggtapetenes visne dekor. Også den fikk en fornyelse av løgnaktig friskhet i fargene, det gamle, innrøkte lokalet stjal av oppdekkingens og gjestenes løfterike smil. Ansiktene selv ble skueplasser for den samme lek mellom nytt og gammelt, også de bestjal hverandre for å bli festpene. Og så den lille stillheten dempende over det hele, der alle satt på plass. Nakne kvinneskuldrer myknet mot smokingsvarte mannsskuldrer, ærbødige overfor hverandre mens de første presenterende ord søkte kontakt.

Men det var bare i dette usikre, orienterende lange minuttet at de to var deltakere i den kollektiviserende stemningen. De to som da, i den siste nådige utsettelse, bare så vidt rakk å sanse begynnelsen av det samlede velvære.

I det øyeblikket de oppdaget hverandre, tok de det første skritt ut av det gode selskap. Et lyn slo ned i dem og gjorde dem annerledes, øye mot øyes sjokk forvandlet deres indre.

De kjente hverandre igjen med det samme. De fikk kjenningen tvers gjennom tjue år, og det liv de hadde levd i den tid stanset for å ta en annen retning. Alt av ubrukt lyst og ønske fra den tid kom under så sterkt press at det fylte hjertet og jaget ut alt som hadde holdt til der av plikter og trofasthet. I ett eneste blikk, en brå lysning fra alle de favners dyp. Der glimtet en sandgyllen bunn hvor dypets vekster rørte seg i understrømmene.

Hele middagen videre hadde de ikke utsikt til hverandre. Hver gang de søkte ny kjenning, møtte de fremmede rygger, kledde og nakne ved siden av hverandre, en dekning av fortrolighet og likegyldighet. Herrebryst som dristig buet sin hvithet mot sausskvett og vindrypp, kvinnebryst som så gjerne ville opp av sine milde stengsler, men ikke våget å måle sine røde bær med vinens mette farge.

Rødmende som andre av mat og drikke, satt de der gjemt for hverandre, opptatt av hverandre, uten å kjenne oksekjøttets hissing på tungen, uten ømhet for ilden i glassene, uten isens svale ettertenksomhet, og uten den smak de lette etter, en smak av hverandre. Det var altfor lenge siden den hadde vært i deres sansers og vevs villighet, ikke til å glemme, men heller ikke til å nemme.

Toastmasteren slo på sin gongong, lik en klang fra et svaberg en gang, en hestesko hun slapp i granitten. Samtidig den rytmende tynne tonen av en stein hun hadde snittkastet ut over blikkstille sjø.

Talerne holdt sine taler, en dur av stemmer som det var umulig å ta ut forståelige ord av. Lik stemmene fra et telt en gang, innunder lauvhenget i et sommermørke, stemmer de hadde søkt å unngå. Hendene som klappet for talerne, laget lyd som lignet dem nakne føtter kastanjettet over bergflaet, ned dit små bølger kom og ble vekk i stein. Lyd som de begge var med i, bare som noe annet, et annet stoff, en annen sansning, mye tyngre enn vannets, lengtende mot motstand annerledes enn bølgens drift.

Og de sang med i allsangen, oppdrevent lystige uten å begripe de banale leilighetsversenes innhold. Det var liksom ikke sang fra menneskelige struper, mer som en vind på vandring gjennom lauvtrær, til den løftet seg fra kronene av et fjernt dampfløyterop i havkimingen, i et sommermørke som ikke hadde igjen så mye som en gnist av solnedgangen.

Det var tjue år siden. De satt hver seg med samme summen. Middagen for de nærværende var sikkert vellykket, bare de kunne ha vært med i den.

De var plasert på hver sin ytterside av bordene i hesteskoform, og det ble et bilde hun av og til prøvde å komme fram til rett tid og sted med. Men også det en vei tilbake. Hestesko betyr lykke, tenkte hun. De hadde funnet en hestesko sammen en gang. Det var ikke blitt noe av den lykken. Ikke hadde de kunnet dele den, og ikke hadde de kunnet ha den sammen. Hennes skyld, mest hennes skyld.

Hun utstyrte bildet med bordets og lykkens hestesko videre. Tenkte seg at her satt det blanke hesteskosøm i hvert eneste hull, forsølvede søm for anledningen. Men også to gamle søm, som i den riktige, utslitte skoen på berget den gangen. Rustne, vridde etter å ha vært i hoven. Hun skjøv hele tanken fra seg som kunstig, prøvde være oppmerksom overfor det nye sømmet ved sin side, riktignok en bordkavaler av det fåmælte slaget, heldigvis, men vennlig på tiltale. Hun snakket visst ustanselig med ham, det gikk an å tenke det ene og snakke det helt andre. Somme tider tok hun seg i det, redd for å ha røpet sin understemme, sin indre monolog, den hun hele tiden førte med han som satt der utenfor munns rekkevidde. De samtalte slik i hemmelighet forbi alle ører, og hun visste at han lyttet til alt dette hun ennå hadde usagt, som hun lyttet til det han hadde. De burde kommet til bords sammen, slik at de på nært hold kunne blitt overens om at forbi er forbi. Slik at de av den tyngde som blir gitt sjelen av fater og flasker, av den tresmak på rette sted i kroppen en lang middag velsigner bordfeller med, var blitt ferdig med hverandre enda en gang. Det ville gjort dem mindre smittbare for lykken, for den lykke som slår sine med ulykke.

I oppbruddet fra bordet grep angsten henne. Og hun visste at han hadde samme angsten, fordi det var det samme begjær i dem, etter en ild å brenne seg på, og denne gangen skulle de ikke unngå ilden.

Hun takket sin bordpartner og speidet etter sin ektefelle. Likesom han takket den dame han hadde oppvartet og så etter ektefellen sin. Tiden for dem alene var ikke riktig inne, den måtte få den lille frist den ennå trengte, en ro å samle seg på ved kaffen. Når det ble spilt opp til dans, ville det begynne for alvor.

Hun ventet ham straks strengene klang, så hånden med kaffekoppene dirret, hun våget ikke løfte blikket mot ansiktene. Nå gikk valsen, nå fyltes det på dansegolvet, nå kom han, like før hennes ektefelle syntes at nå kunne de vel danse med, like før hans ektefelle tenkte at nå er der så mange at vi også – – –

Da orket hun ikke passiviteten lenger, reiste seg fra den kaffeklikk hun egentlig tilhørte, begynte å vandre i trengselen. Salongen var så rent for liten, og ennå for få ute i spisesalen som var ryddet for dansen. Så mange klint sammen, balanserende kaffekopp og likørglass, at hun følte seg usett der hun var på leting. Og hun visste at også han smøg seg fram, lik en jeger i et tettsnar, med den samme aktsomhet for viltet, det ene.

De møtte hverandre som om det var en avtale, og kunne ikke slippe hverandres hender. Heten prikket i ansiktet på henne, men samtidig hadde hun følelsen av at hun var like blek som han, så redd at hun hadde tungt for pusten.

Nei, de kunne ikke stå der slik. Hun trakk ham med seg videre, og dansen befridde dem. Han danset ikke godt, var ikke blitt flinkere enn han var i hennes minne. Dette merket hun seg, noe vesentlig: at han ikke var mer forandret, at han med den samme usikre varsomheten holdt henne inn mot seg. Men hun var flink, og snart kjente hun i gleden at han fikk rytmen og trinenes myke evjer mer fra henne enn fra musikken. Han var blitt litt tykkere, bare litt, noe som hun kjente som styrke. Passe høyere enn henne, så hun fikk ikke riktig innregistrert hvor mye tynnere han var blitt i håret, men det hadde hatt mer fyldig glans og bølge over ørene, og pannen var blitt høyere. Han hadde en tett vev av rynker omkring øynene, hun fór over ansiktet hans som over et landskap hun hadde vært i i sin ungdom, men inn i selve blikket våget hun seg ikke ennå. Så mest på haken, litt vek, og munnen, den fyldige guttemunnen, slik hun gjenkjente den.

Ennå hadde de ikke sagt et ord til hverandre, og det led med valsen. Hun tenkte: han ser akkurat slik på meg som jeg ser på ham, vi er to kikere. Endelig sa han det, fordi de var én tanke:

– Nå har du spionert lenge nok. Fritt fram!

Smilet hans var ikke fullt så selvsikkert som stemmen. Stemmen? Hvordan hadde stemmen hans vært, hun var ikke god for å huske den. Den måtte være blitt mørkere. De så ordentlig på hverandre, fortsatte å danse, merket ikke at musikken var holdt opp, at ferdselen på golvet hadde mistet takten.

– Du er ikke mye annerledes, sa hun.

– Du er ikke noe annerledes, sa han.

Men grå øyne fortsetter å være grå, brune fortsetter å være brune, hele livet.

De er ikke riktig grå heller, tenkte hun, rett som det er er de grønne. De er ikke bare brune, tenkte han, og varme; plutselig noe kjøligere i dem, glitrende. Men du har de samme tette, svarte øyenbrynene, som jeg likte å stryke over med fingeren. Rene pelshår, sa jeg, så mykt og dyrebart, mår er det visst. Og det rare håret ditt, som bare har fått noen få grå strenger, med det ulmrøde skjæret i, så folk tror nok at det er farget. Men jeg vet hvor ekte det er. Og dette lett gule er fremdeles i huden din, litt gulere ville vært mistenkelig. Hos deg er det friskt, et lys av sunnhet, og munnen din er litt ru, som et bær, enda du prøver jevne den ut med leppestiften. Du må selvfølgelig være blitt mye eldre på mange vis, men jeg kan ikke se det, måtte ha mitt eget ansikt ved siden av ditt for å sammenligne. Kroppen din må ha vært slankere, liksom lettere, men ikke et mindre mirakel å være så nær.

– Nei, sa hun plutselig, vi kan da ikke danse uten musikk!

Hun skremte ham, så han slapp, og hun gled fra ham med det samme hun kjente seg fri.

Det er en utsettelse, tenkte hun. Og han hadde samme resignasjonen: jeg må la henne i fred litt, og vi må ikke vekke oppsikt for noen. Han bukket og takket for dansen, de gikk hver til sin kant for å kunne lengte seg sammen igjen. Som den gang, fra andres arm til arm og siden i favn, slik det går sin gang i dansen.

Hennes mann satt der hun forlot ham, blid og opprømt, en voksen mann i sin beste alder, ikke den gutten hun hadde danset med.

– Jeg så deg ikke på gulvet, sa hun og tok mot det fulle glasset han rakte henne. Med ett bød det henne imot, den kraftige, mørkt hårete hånden, likørens brune oljeaktighet. Hun vegret seg, tok isteden pjolteren han alt hadde brygget for sin egen sofahvile, drakk tørst. Han var ikke av det slaget som holdt øye med sin kone og dansen.

– Du må danse med din borddame!

– Du vet at jeg helst lar være. Men du har vel hatt bordkavaler med oppdragelse, håper jeg.

– Vi danset valsen, løy hun og ikke løy hun. Musikken var i gang igjen, med noe annet, hun oppfattet ikke melodien, alkoholen gjorde henne et øyeblikk sløv, men rolig. Lyttet til de nærmeste omgivelser, prøvde interessere seg for samtalen, nære venners samtale. Den var i alle tilfelle så likegyldig. Men hun hadde allerede begynt å bedra dem, begynt å lyve for sin ektefelle, ville gjøre litt av det godt igjen. Trippet takten med gullskoen under fløyelen, ga ham et utfordrende blikk.

– Skal vi ikke ta denne?

En vals igjen, gammel vals som han likte. Og han var beredvillig, tok sitt svingtak om livet på henne, nesten løftet henne inn i virvlene, stor og tung, men lett på foten, et mannfolk det var en fest å danse med. Og hun gjengjeldte det fortrolige trykket, likte det forte kysset som streifet kinnet, som var det tilgivelse i det.

– Hyggelig fest, sa han, riktig hyggelig fest. Syns du ikke?

Hun så den andre, den første, i glimt forbi, men en lys en, vakker, hans kone, gjettet hun riktig, henne må han da være glad i, og så har de barn sammen. Det ville være synd om de ikke hadde barn sammen, snart voksne barn. Som vi, store, snart selvstendige barn, nåja, den yngste liten nok ennå, en som ikke kunne være uten hverken mor eller far. En som bandt, en som en måtte tilbake til, en som det var tilgivelse ved, samme hva som kunne hende.

En gang var de like ved hverandre, de to parene, kommet inn i en virvel sammen. De så ikke på hverandre, de to som var det bevisst, som kjente hverandre i kroppen, kjente kreftene mennesket bare føler uten å vite noe om. Men hun så på kvinnen hans, at han ingen grunn hadde til å begjære andre. Likesom han iakttok mannen hennes, for å innrømme at det måtte være mann god nok å ha. Alt dette av slu tanker og forvirrede kjensler var noe de samlet på, en garanti for hva de var, for at det som skulle skje med dem var noe annet og hinsides den sanselige fornuft. Andre enn dem selv, løsgjengere i kropp og sinn de egentlig ikke hadde ansvar for. For det er jo så mangen gang sagt at i hvert eneste menneske er det flere mennesker, og av og til kan det hende at et av dem springer ut av den person som er deres bolig og herberge. For å oppsøke en annen av sitt eget vesen, som også er ute på rangel en tur fra sin foresatte. Dette var ikke noe nytt, bare en spaltning av de ordinære. Bare underligere at den annen, den annen fremmede og uselvstendige, skulle ane noe om det, skulle kunne komme som kallet. Så rart som at om de nå gikk fra dette sted og til hver sin kant uten å vite om hverandres rute, for å rømme bort fra det, så ville de likevel møtes ved et mål, i neste hus, i neste by, eller i et øde hundre mil unna, så ville de ikke kunne unngå hverandre.

Nå hadde de trådt dansen med hver sin legale, gjort sin skyldighet, og kunne vende tilbake til sine glass med dem. Hun tørket svetten av ektemannens panne med sitt eget lommetørkle, der han sank velbehagelig ned i sofastoppen og blandet en mørk en. Så fikk hun drikke toppen, kjente styrken av den kullsyrebruse gjennom hjernen, ble matt og opprømt på en gang.

– Du som har glemt å danse med borddamen din!

– Jeg har danset med deg, og da har jeg danset fra meg, vet du.

– Du burde danse mer. Så ble det litt mindre røking og drikking. Nå blir du passe uopplagt i morgen.

Hun satte seg pent hos ham, nasket enda en slurk av glasset hans, merket at usikkerheten ble borte.

– Den er noe hard, sa han, du blir pussa. Jeg lager heller en tynn liten en til deg.

De hadde en stund alene, to kvadratmeters ensomhet. Hun visste at han ventet på en å prate med, et mannfolk, en å drikke og diskutere med. Og vennene kom, satte seg hos, hun ble litt overflødig. De to kvinnene ved bordet, litt eldre og overanstrengte etter å ha svingt på skjørtene, hadde hun ikke noe større å si for anledningen. De for sin del nippet av glassene og lyttet til mennene. Hun drakk raskere enn hun hadde for vane, rastløsheten murret i henne. Et øyeblikk hennes mann hadde oppmerksomhet til overs, sa han:

– Vil du danse, så er jeg rede nårsomhelst. Eller se deg litt om.

Hun var glad i å danse, når de som nå en sjelden gang var ute på det, og han så gjerne at hun moret seg slik.

– Jeg tror iallfall jeg vil titte på litt, sa hun, skålte med de eldre, børstet omtenksomt noe pudder av skulderen hans, før hun gikk. Kjente seg ustø, yr av en liten aning beruselse, tålte så lite av den slags, var ikke vant. Drev videre mellom gruppene, nikket til kjente og mindre kjente, liksom med et ærend i ansiktet, så hun slapp å bli noe sted. Søkte ikke etter noen likevel, vandret mer for å bli oppdaget og innhentet. Dansemusikkens rytmer lekte fra føttene og opp i henne med en vellyst, hun sanset hvert av sine skritt på høye hæler i den side kjolens myke hviskinger som noe nytt og hittil uopplevd. Drinkene hadde gjort henne dristig, hun visste at hun førte seg, at menn skjélte etter henne. Men det lignet henne ikke, hun var ikke slik, hun hadde fått en gift i seg. En lystgift, tenkte hun, men nesten uten angst nå, uansvarlig, bare spent, så andpusten, med så altfor raskt et blod i årene, med en hete så brennende i huden at det måtte glø av henne.

Hun lette etter en frisk luftning, et åpent vindu å samle seg ved, tenke seg om ved, en vind mot ansiktet fra nattebyens regnvåte tak. Så hun avkjølet kunne kjenne om giften var av de virkelig giftige lystgifter. Fant en dør ut, kom inn i et trappegalleri med et høyt, halvåpent vindu. Trappene førte ned til en larm som var annerledes, liksom mer underjordisk. Hun visste det var restaurant i gården, rett inn fra gata. Men de var kommet opp i selskapslokalene fra en annen kant.

La meg få vente litt, mumlet hun mot vindussprekken, så to skygger bak et gardin over en bakgård, hørte gatelyd, himmelen var svart med få stjerner synlig.

La meg få stå her bare en liten stund til, så får jeg en frist, til å ombestemme meg.

Og mens lufttrekken svalte henne av, kom skjelvingen igjen, angsten.

Han hadde sittet med en tvil, da hun gikk gjennom salongen og forbi uten å se til hans kant, fra skuldrene en flamme opp av den svarte fløyelen, kjolen en røyk som slo ned om henne, foldet resten av henne inn for å skjule det brenne hun var gjort av. Huden hennes tok til seg av denne glomørjen som var kunstig eller ekte i det svarte håret, huden ble svakt okergyllen. Og han husket at det hadde lyst slik av henne i augustmørket ved sjøen, den gangen, og nå var det i hendene hans på ny: hun var så het å ta i, de litt harde, runde skuldrene, det smale, spenstige livet mellom shortsen og brystholderen.

Men han satt her i en sterk tvil. Fordi han hadde betraktet sin hustru, så ung hun var i festdrakt, glad etter drinken og dansen med ham, med all sin blide lystighet løst ut her mellom venner. Fordi han nettopp hadde forsikret seg om: det er henne jeg er glad i, holder av, elsker – ja, elsker, henne jeg er trygg hos, tilfreds hos, jeg trenger henne, og hun trenger meg. I henne er de alle sammen, enhver jeg tilfeldigvis måtte få lyst på, og slik kommer all denne lyst henne til gode.

– Var det din borddame du danset med første valsen? hadde hun sagt.

– Javisst, hadde han svart.

– Tenk, jeg er ikke blitt budt opp av min.

– Da kommer han nok.

Dette var nok sagt til at han ble utålmodig, til å gi ham en irritasjon: satt hun ikke der og var støtt over en bordkavalers mangel på oppdragelse, og virket ikke dette evinnelige smilet hennes tilgjort … Selv hadde han ikke lenger rede på den han hadde bordplikt til å danse med.

– Vil du, så kan vi ta en svingom igjen vi, foreslo han.

Musikken holdt det gående uten større pauser. Men hun ville vente litt, her var så hyggelig, og hun hadde en tå som var litt vond i den trange skoen. Hun drakk av hans glass.

– Håper det går mer i foten enn i hodet, synes jeg kjenner det er passe sterkt for en tå som min.

Han hadde selv en alvorlige trang til glasset, men samtidig ga det ham tvilen, denne vurderingen av mennesker på nært hold.

Så hadde han den ikke lenger, vurderingen. Ikke sikkerheten heller. Alkoholen kjentes plutselig som det den var, et berusningsmiddel.

Like etter at hun var forsvunnet ut døra, med sitt svart og sitt rødt, kom hans kones bordkort stikkende med knekk på midten. En tørr og grå herre, bukkende og unnskyldende seg, og presenterende seg for ektemannen: om han kunne få by opp hans sjarmerende frue?

Fornøyd stakk hun sin arm inn i oppvarterens, forbausende ung trippet hun bort som en niese med en oppmerksom onkel.

Det gikk ondt i ham med det samme, en sjalusiilske, uten å være det. Han slo en skvett whisky i glasset, tok den i en svelg, og beredte seg til noe av ondskap, hatsk mot kravet i sitt eget blod. Ventet litt, plutselig fordi han var redd det, og ond fordi det demret for ham at det egentlig var en feighet som måtte drikke seg mot til.

Så reiste han seg, gled som rent tilfeldig ut av kretsens samtale, slentret en runde, gjorde en større runde, så stor at han kom til den lukkede dør. Gjorde liksom et forsvinningsnummer, følte det slik. Med det samme hørte han det fjerne stemmekaoset nede fra restauranten, men larmen ble borte med hans egne trin i det dype teppet. Hun sto der alene. Han grep henne om skuldrene, kjente at det var glød under den avsvalte huden og dro henne voldsomt inntil seg.

– Bodil!

– Magnus!

Det var som de ga hverandre navn, nye navn. Var inne i noe ufullført fra en gang, ingen tid var gått tapt og ingen ting hendt med dem siden da, grodde sammen i det.

De dro pusten etter kysset, hendene hans vandret over skuldrene, ryggen og ned langs midjen hennes, øynene deres blandet sine farger, hennes ble gråere, hans brunere.

Med ett slapp de hverandre, rolige, uanfektet åpnet han sigarettpakka og bød henne. Det var kommet noen, et par til som ville lufte seg, og de ga dem beredvillig plass i vindusblaffen. Stø og alvorlig tente han begge sigarettene, de kjente at nå var det overlagt i dem, de ville fortsette planmessig, med sluhet om nødvendig.

Vekslet noen vennlige ord med nykommerne. Ja, det var sikkert altfor hett blitt inne i selskapet, dårlig ventilasjon, litt for mange, men hyggelige, festlige mennesker. Det gjorde imidlertid godt med en munnfull luft, sigaretten smakte friskere. Full enighet fra de andre, et ungt par som bare hadde aktsomhet for hverandre og ventet på å bli litt alene. De eldre kjente seg roligere for hvert ord, for hvert drag av sigarettene: nå kunne de gå trygt inn igjen sammen, med døra slått vidt opp, så det ble synlig at de var flere der ute. Hun gransket en liten bloduttredelse han hadde i underleppen, vurderte den i den dempede belysningen, tenkte på om den ville synes mer der inne hvor det var lysere. Og med det samme hun tittet raskt i håndveskespeilet og ga sitt eget ansikt et pudderstrøk, pudret hun ham liksom spøkefullt et lite kjærtegn over haken med det samme, og flekken ble borte.

– Nei, nå fryser jeg litt, sa hun, la oss danse!

Han slo døra opp, musikken grep dem med det samme, og det var alt blitt for trangt i dansesalen, også salongen var tatt i bruk. De kunne danse seg inn, og igjen var det hun som førte, uten å gjøre ham klosset, til han ikke merket annet enn at han danset med en sikkerhet som fikk henne til å føye seg med i de aller fineste rørsler han formådde å lytte ut av hendene på instrumentene. Han danset sin egen dans, komponerte ut av gleden og vellydene, han hadde aldri lært seg trinene riktig. Da pausen kom, slapp de hverandre ikke helt, nynnet mot neste musikkstykke, fulgte med evjene rundt da de på ny var i gang, gjemte seg i dem inne i salen hvor strømmen gikk tyngst og stigende av plassmangel.

Så smått begynte de å artikulere seg for hverandre:

– Kjente du det? Med det samme vi fikk se hverandre, da vi gikk til bords?

– Det var så rart. Jeg kjente det som – som det liksom var morgenen, etter den natta. Du steg opp av sjøen til meg.

– Den morgenen du ikke kunne finne meg.

– Jeg lette så etter deg. Kunne ikke tro det, kunne ikke forstå at det gikk an å forsvinne slik.

– I tyve år.

– Er det så lenge?

– Og enda er det ingen tid.

– Bare som den natta. Lang og søvnløs.

– Jeg var der igjen med det samme jeg fikk se deg, uten å trenge et sekund på å kjenne deg igjen, der og ingen andre steder under hele middagen.

– Ja.

– Kjente du det?

– Liksom vi satt og snakket sammen om det, på hver vår side av denne, denne –

– Hesteskoen! Husker du hesteskoen?

– Det eneste jeg hadde igjen etter deg.

– Vi må ikke bli sentimentale, ikke slik. Vi har da ikke drukket noe større.

– Det er en realitet. Jeg har hesteskoen.

– Har du den? Vår hestesko –

– Jada. Den har to rustne søm. Har hatt den på veggen i all den tid.

– For å få lykke av den?

– Jada.

– Og du er lykkelig? Med ditt, med den du er gift med.

– Ingen ting å si på det. Jo, jeg er nok på det jevne slik. Og du?

– Har visst aldri riktig tenkt over hvor – hvor godt jeg har det. Før nå. Er svært glad i mannen min.

– Da er vi lykkelige nok, da!

– Ja, mer enn nok.

– Sånt blir det overskudd av. Lykke i banken liksom.

– Så kan vi ta litt ut av banken.

De kom ut av det, det hun sa var en frivolitet, med ett hadde de det i kroppene, det ville ønsket.

– Vi har det ugjort, sa han hardt, vi var bare halvferdige, ikke det engang. Det plager oss at vi fusket unna. Annerledes er det ikke.

– Nei, mer er det ikke.

– Men jeg kunne bli glad i deg igjen.

– Jeg elsker deg ikke. Jeg tror ikke det. Men noe i meg selv, noe jeg skulle ha levd, sa hun.

– Vi kan ikke annet, kan ikke for det.

– Nei, vi kan ikke for det. Det er disse ungdommene den gangen, de er ikke gått ut av oss. Og de har ventet så lenge, vi greier ikke tvinge dem.

– Da gir vi dem fri, slipper dem løs. Som de har ventet.

– Stakkars dem.

Hun ble grepet av de unges skjebne, slik hun kjente deres lengsel og all deres forsakelse i sitt indres fengsel, hun speidet i hans ansikt med tårer i øynene for det bønnlige budskap hun fikk fra den unge mannen han hadde i sin varetekt.

– Vi kan ikke slippe dem her. De får ikke engang danse. Husker du, de danset som vi gjør, akkurat slik holdt han henne – –

– Slik kjente han henne, samme duften … det lukter sjø og kratt av deg, varmt svaberg, og i håret ditt er det et rødt jern, som i jorda der hesteskoen lå. Den gikk i ett med svartjorda og dette malmrøde, vi så den ikke før jeg tråkket på den, barbeint.

– Og jeg sugde rusten ut av såret …

– Enda kunne du gå din vei slik før det ble morgen.

– Kan ikke forklare det. Det kom på meg slik den gangen, slik det gjør nå, jeg måtte.

– Er du slik, du?

– Nei.

– Da er du trofast.

– Ja. Jeg er trofast. Det er det som er så forferdelig. Så hvordan skal det gå med meg.

– Tviler du, vil du ikke likevel?

– Det kommer ikke igjen. Om jeg bare var sikker på at det kom til oss igjen, da ville jeg utsette det.

– Det kommer ikke igjen. Og så vil du angre, i tyve år.

– Skynd deg!

– Jeg skynder meg alt jeg kan!

Han hadde alt lenge ført henne med beregning, danset henne ut av salen, innover i salongens pludder av trippende og drikkende, mot døra til trappegangen. Ingen av dem hadde aktet på om noen av deres nærmeste holdt øye med dem.

Et gjenferd av dansemelodien fulgte dem ned trappene, hånd i hånd tok de trinene rytmisk, hoftevuggende, en lek over det myke teppedekket. Kroppenes svingninger ga liksom spenn av toner, brått buet som en skulder, mykt som en hoft, et nynn ble etter dem med ekko i veggene.

De hadde ikke yttertøy, tenkte ikke på det, tenkte i det hele tatt ikke på hvor de ville hen. Gikk blindt mot et eller annet tilfelle, en barmhjertighet for dem et sted.

Der de kom ned i en garderobe, hvor de var uvedkommende, mellom ekspedering av frakker og kåper til mennesker i daglig antrekk, tok nye musikanter over. Et lystig trekkspill hadde ledelsen, dro dem inn i Livet på Finnskogarna, hvor det luktet øl og vin. En stund var de virvlet fast på den vesle dansemanesjen mellom bordene. Vakte oppmerksomhet i sitt selskapsantrekk, lignet fasaner på en orreleik, trippende på stedet hvil, speidende etter en sti videre, spente, aktsomme bare for hverandre, i den søte angst de hadde som ett hjerte sammen. Fant stien, ilte den uten å miste det flagrende sommernattslette, skumpet borti border og gjester uten å tape rytmen og balansen. En gullgallonert dørvakt bukket dem ut.

Selv ute på fortauet slapp han ikke dansegrepet om hennes liv, svingende henne ut av inngangslyset. Enda noen trin danset de langs fortauskanten, til de kjente nattekjøla og et halvmørke vekkende mot ansiktene. Da trakk hun seg litt fra ham, ville protestere, men det var ikke annet enn provokasjon. Bare han så vidt holdt henne igjen, ytterst i fingertuppene, var det makt nok til at han fikk henne inn til seg mot murveggen, hun ga seg hemningsløst i kysset.

Gata lå stille, bare inn under restaurantens lysflom drev skikkelser, fremmede mennesker, mennesker som selv hadde fest i blodet og var uten nysgjerrighet. Lufta kjentes mild, i halvlyset så de hverandres trekk utporet og oppløste av sin egen hete.

– Vi kan da ikke stå her!

Hun var så utålmodig at hun trampet i brusteinen, gullskoene slo gnister.

– La oss gå videre.

– Men hvor?

– Ett eller annet sted.

Hånden hennes var hard i hans, overraskende sterk i grepet. De fortsatte, speidende, fortvilt letende etter et telt i lauvskyggen mot et rødt berg, etter en varm sandstrand, så lys at det var som morild i den, etter den vennlig tunge susen av sjø på vandring. Men det var en galskap her midt i steinbyen, her var bare portrom, alle sammen lukket for natta, og en statue på en liten åpen plass, gjort av granitten fra den gangen, men sloknet, uten gløden i seg fra millioner somrer.

Da kom en drosje opp på siden av dem, akkurat som var den på jakt etter dem, at kjærlighetens gud i sin nåde hadde sendt den til dem.

Han rakte hånden ut, drosjen stanset tett mot fortauskanten, døra sprang opp, og de smøg inn. Drosjen var i fart ned gata før de riktig hadde sanset som virkelighet at de satt i den.

De holdt hverandres hender, ikke mer, og bare ventet på hva som var meningen med dem. Hånden hennes var blitt myk igjen, bare med en tynn, hard linje i seg, som han sanset med en slags ærbødighet, gifteringen hennes.

– Dette er ikke sant, sa hun.

– Nei, hvisket han tilbake, bare noe vi innbiller oss.

– Jeg kjenner jo hånden din.

– Det er bare din egen som ikke er tom. Jeg har min full jeg også, kjenn!

– Hvor skal vi hen?

– Dit Gud vil.

– Han vil ikke sånt. Det er synd.

– Han sitter ved rattet.

– Spør ham om det er synd.

– Hva som er synd?

– Å synde.

– Vil du synde, du da?

– Ja.

– Da tilgir han deg.

Han ville henne nærmere, men da ble hånden hard igjen, hun holdt ham vekk.

Sjåføren hadde ennå ikke estimert dem, kjørte rundt som det passet, var visst vant med litt av hvert denne tid av døgnet, ga dem den tid de måtte ønske.

– Ikke her, sa hun skarpt, brutalt: jeg har ikke noe ugjort i en drosje!

– Hvor skal vi gjøre av oss?

Han var krevende, hissig med hendene, ungguttkåt.

– Vi skal dit vi var. Det vet du. Der vi var den gangen.

– Du tuller. Umulig å komme dit i natt.

– Vi finner det igjen et steds, et steds er det og venter på oss. Kjenner du det ikke, vet du det ikke, inne i hjertet ditt?

– Jo, når du sier det.

Han satt og var pen gutt, bare holdt hånden hennes, fingret kjælende med den.

– Du sa du hadde hesteskoen. Kanskje er det der.

Han måtte speide i henne, hun som hadde snakket så rart og vakkert, nå virket hun beregnende, røpet at hun satt der med velberådd hu, nesten simpel. Selvfølgelig, han hadde en leilighet stående og vente, tom for øyeblikket, han som var bosatt her i byen. Hvilken kant av landet hun kom fra, visste han ennå ikke noe om. De måtte ha møtt hverandre før, om de var borgere av samme by. Men han våget ikke komme inn på det, torde ikke snakke om trivielle ting, hun kunne komme til fornuft av det.

Resolutt bøyde han seg mot sjåføren og sa adressen, en gate, et nummer. Tørr i munnen av det, en smak av virkeligheten.

– Er det der du bor? spurte hun, nyfiken, betenkt også.

– Ja. Ingen vil legge merke til oss. Det er usjenert der.

Stemmen ble tørrere, hun hørte det og ga hånden hans oppmuntring.

– Enn barna dine? Hvor har du dem?

– Nei, barn har vi ikke.

Det var ingen lettelse, ingen formildende omstendighet heller, enda spillet ble friere.

– Stakkars deg, sa hun. Men noe barn kan jeg ikke gi deg, vil jeg ikke.

– Det er min skyld at vi ingen har, sa han fort, som for å berolige henne: du trenger ikke være redd meg slik.

– Men hun, hun ville gjerne?

– Ja.

– Tenk om vi kunne gitt henne ett. Til gjengjeld.

– Du sier nå så mye rart.

– Vi som er glad i hverandre, vi skulle kunne gi hverandre gaver. At du hadde hatt en så pålitelig venn at du lot ham gjøre henne med barn for deg.

– Jojo, så ble nok han og jeg enda bedre venner.

– Du skulle lage fest for dem, dekke bordet, blomster, vin, du skulle kjøpe en flaske champagne til dem.

– Og legge rene lakener på senga, før jeg diskret trakk meg tilbake.

– Ja! Din festnatt for dem, din gave til henne.

– Om de nå ble alvorlig glad i hverandre av det?

– Selvfølgelig måtte de bli glad i hverandre. Ellers ble det ikke noe lykkelig barn. De måtte få så stor glede av hverandre at hun siden ble deg til enda større glede, og han henne han var bundet til.

– Sånt går ikke, og sånn går det ikke.

– Sannsynligvis ikke. Vi er vel ikke voksne nok, ikke gamle nok mennesker til det. Når vi blir så gamle, er vi uten evnen.

– Hvor skulle jeg gjøre av meg denne gavenatta?

– Sitte i kortlag, danse, hvasomhelst, hvorsomhelst.

– Jeg kunne jo komme til deg. For du låner vel ut mannen din, om jeg formådde å bli så stor en venn med ham?

Snakker jeg for å degge min egen lyst? spurte hun seg selv, syntes det var noe ondt i smilet hans, en bitterhet hun hadde vekket hos ham, tenkte at nå ville han snart hevne seg ved å ta henne, som gave eller gevinst det samme, bare han fikk tatt henne. Men han svarte ikke på det, dro henne inntil seg, satte munnen grådig i brystsøkket over fløyelen.

Da stanset bilen, lenge før de ventet å være der. De ble edruelige, hun nølte med å stige ut, men han steg ut og holdt bildøra åpen for henne. En frysning dro gjennom henne, der hun sto i stillheten mellom murvegger med svarte vindusrekker. De var midt i byen, men ikke et liv å se. Han ga sjåføren en seddel og ba ham vente.

– Hvor lenge? sa sjåføren.

Hun så at han kvidde seg for å måle det i tid, og han ga sjåføren nok en seddel.

– Mer enn en time kan jeg ikke vente, sa sjåføren.

De småløp over gata, som de snarest mulig måtte ha dekning, liksom så mange øyne spionerte i en folketom gate. Hun ble varm av det korte løpet, hjertet gikk urolig mens hun ventet de sekundene han lette i nøkleknippet ved gatedøra. Det var et stort hus, boliger i alle etasjer, det grøsset i henne fordi det ikke var et eneste tre å se ut til på denne siden. Gjennom korridoren la han armen beskyttende om henne, og hun kjente takknemlighet fordi det ikke var noe ved den som virket som eierarm. De gikk trappene opp to og to trin av gangen, et løp så hun måtte lene seg mot veggen for å få dypt drag på pusten, da han igjen søkte i nøkleknippet og låste dem inn.

Det var lys på i den trange entreen, han grep etter skuldrene hennes som for å ta en kåpe av, og de lo over oppdagelsen, at de ingen ting hadde på. Skuldrene og ryggen hennes var helt nakne, det så ut som kjolen ikke hadde annet feste enn brystene, og de litt fyldige hoftene hvor stoffet lå så stramt at det glinset av det. Huden hennes glødde av dette okerlyset, tørr og varm, enda med en kjølighet av nattelufta. De sto og så på hverandre, smilene halvt åpne, vaktet på hverandre.

– Er det sant nå? sa han, beveget, munnen dirret, holdningen virket plutselig bundet.

– Ikke ennå, svarte hun, tvang pusten roligere, så seg fort omkring for å vinne tid. Lyse fotografier på veggene, fjell og vann, jakter, fisketurer, en lys kvinne mot en mjøsstrand, sunn og velskapt i badedrakt, bildet tiltalte henne umiddelbart. Geværer og fiskestenger hengt opp som pryd, tennisracketer, et elggevir med en fliskurv og en neverkont like under. Men hun søkte etter noe bestemt og fant det. Den hang midt på øverste dørspeilet, rusten og godt slitt, med et par søm i behold. Hun strakte seg opp for å få den løs, anstrengte seg fordi den var stiftet fast, rev den til seg.

– Det var jeg som fant den!

– Å, vi var visst to om det. Husker jeg ikke feil, fikk jeg ene sømmet i foten. Det var vondt lenge etterpå, for hov hadde jeg jo ikke, bare tynne skinnet.

Hun dreide tingen mellom hendene, skuffet over at den ikke slo gnister, at den ikke brente henne som en jernbyrd, men hun løftet den opp som den dyrgrip den likevel var, og kysset den.

Kjolen var glidd lenger ned over barmen, mens hun strakte seg etter lykkesymbolet, og der hun med ett sto slik vergeløs tok han og dro kjoleforstykket ned, brystene la seg tungt over fløyelen. Også de hadde det gulaktige lyset i seg, vortene så mørke at de var blålige, som saftfulle bær. Han sto bak henne og fylte begge hendene med dem, syntes at de begynte å skjelve i de varsomme grepene. Hun verget seg ikke, hun holdt fast på hesteskoen, han kjente trykket av den mot håndflatene.

– Du kjenner dem ikke igjen, sa hun.

Han svarte ikke, fylte hendene, fylte dem med mer, akkurat som en tørst samler i sin håndskål av en kilde.

– De har hatt to barn, sa hun og lot ham få skåla full.

– Og en mann har de hatt, la hun til.

– Bare en mann?

– Ja, bare en, siden –

– Den første fikk dem jo ikke, han.

– Nei.

Da han snudde henne mot seg, ble han for høy for dem, han kom ikke riktig til dem som han ville, og hesteskoen kom mellom. Hun ynket seg, presset albuen mot ham, kom seg halvt fri, og hesteskoen falt mykt ned mellom dem. Det satt igjen en halvmåneform på henne etter den, og et lite rødt hudrift av sømmet.

De kom seg ikke videre, ble stående der og dirre sammen, redd fortsettelsen. Han tenkte: det er som første gangen, jeg klarer det ikke, jeg kommer til å være en tufs med henne. Jeg hadde ikke trodd vi skulle komme så langt, ikke til å forstå at jeg har fått meg til å narre henne hit, vi har da ikke noe sted å gjøre av oss. Jeg må ta henne her vi står, så slipper jeg ha henne med inn, så har vi ikke vært her. Her Eldrid bor, det er Eldrid som bor her … Hun dro hodet hans ned til seg, klemte kinnene inn mot brystene, smaken av hudyret satt som blod og melk i leppene.

– Nå er det sant, Bodil! Nå er det sant …

– Du skjelver så, hvisket hun, du er for opphisset, du må bli roligere, vi må være rolige, det må vare en stund.

Triumferende løftet hun brystene mot ham, presset dem opp med hendene og ga ham en knopp om gangen.

Han kjente det som var han underveis inn i en søvn, roen kom til ham, lukket øynene i de ville luktene hennes, styrken hans steg langsomt for å bli varig. De ventet med hverandre så lenge at de syntes de var i en søvn begge, tung og deilig var den, hvor alt kom bevisst ned i dypet til dem.

– Nå kan du, sa hun, fridde seg litt fra ham, han så fryden i øynene som vurderte ham, de ble grønne, dimme av lyst. Brystspissene svulmet våte av kyssene.

– Du er så påkledd, sa hun, dro smokingjakka av ham, hengte den pent over en stol, tok seg tid, fruktene hennes hang gylne der hun sto bøyd og glattet over det svarte tøyet med rolige hender, gullringen glinste i lyset.

– Noe så vakkert skapt som kvinnfolk, sa han, noe så jævlig vakkert! Stemmen hørtes hes, sprukken, øyet hadde fått røde årer, det blonde, tynne håret lå fuktig ned i pannens hvite ufs, munnen hans var barnlig og karakterløs. Hun merket seg alt ved ham, så hvordan hun hadde mant den unge gutten tilbake fra tiden; nå sto han der uprøvd og ubrukt igjen, steilende av utålmodighet, likevel med det herredømmet over kreftene som er mannens. Han så henne gjennom en rus, uklart, en kropp hvor sansningene og alle kjødets herligheter lå på ytterste sprang under sin form av glatt hud.

– Du trenger ikke si det penere, sa hun, dødsens alvorlig i smilet, – du vil jeg skal være kvinnfolk for deg, og jeg vil det, kom!

Hun tok ham i hånden, de gikk videre, åpnet en dør, famlet gjennom en stue uten lys, men natta var lys mot vinduene, og ingen gardiner for. Hun fulgte ham, for nå ledet han mot en ny dør, fulgte ham fast bestemt på å ikke feste seg ved noen ting som var her og som ikke var hennes. Hun ville ikke huske en stol, en duk på bordet, et fremmed bilde på veggen, en vase med blomster som en annen hadde stelt med dagen før. Ikke en eneste død ting ville hun minnes, bare det levende, den lange, stigende opplevelsen, kilden som veltet ut til den sto der i et geysirsprøyt og til den brått sank og ble stille i sitt oppkomme.

I neste rom var det mørkt, de snublet i et teppe, vinduene var dekket til. Soveromluktene gjorde henne oppspilt med ett, og den sikkerhet hun hadde styrt sitt ville blod med, denne sikkerhet som var så glad at hun hadde vært nær ved å rope den ut, som en bønn eller som en bannskap, hun visste ikke hva den hadde av ord, av klang, av farge, skjønt eller heslig, ømt eller rått, den var der ikke lenger da han slapp henne og hun ventet et minutt i mørket.

– Bare den ene nattbordlampa, bare jeg finner den, for jeg må se deg! sa han.

Angsten tok henne mens hun ventet på det vesle lyskneppet, hun ville rope og advare ham, men angsten klodde seg om strupen på henne, hun fikk ikke stanset ham før det var for sent. Og med det samme den dempede lysgloen først blindet øyet, og så i sin brå utvidelse avslørte dem ved den store senga, dekket hun seg til, dro kjoleforstykket opp over brystene, gjemte alt hun hadde hatt nakent inntil nå, i munnen, i øynene, i de lange, hvite hendene. Hendene hennes var hvite, hadde ikke noe av det gule, var redde hender som verget seg.

På en stol satt en enøyet dukke og glodde på henne.

Han var hos henne i ett sprang, som han hadde ant det, som om han ville nå henne før det var for sent.

– Jeg ville ikke at vi skulle angre det, sa hun. Nå kan jeg ikke, jeg kan ikke.

– Angre og angre.

Skuffelsen kom for uventet på ham, han tok brutalt i henne, ville tvinge henne. Men var uten brutalitet, hadde bare sinnet, en fornærmelse som gjorde kreftene flaue.

– Angret du ikke etter den gangen?

– Jo.

– Så vil du vel angre etter denne også.

– Du må tilgi meg, Magnus, tilgi meg en gang til, vær så snill.

– Jeg skjønner deg ikke.

– Du ser da selv at det er ikke her! Vi kan ikke her!

Og han var ikke dummere: den brede ektesenga sto der selvgod og veloppredd og sa dem at det var ikke her. Den kvinnen der er meg fremmed, sa den, hun gjør innbrudd i en annens eiendom, min ene halvdel er en ganske annen kvinnes. Det vet du da godt, Magnus, du kan da ikke ta en fremmed kvinne i disse lakener som din egen kvinne i dag morges la så kjærlig på, uten å ane at de skulle brukes til en annen, allerede i natt. Det var meget ubetenksomt av deg å skru på lyset, så jeg fikk se at jeg ikke er hennes seng, ellers ville jeg jo vært i god tro og gjort meg så god en seng som jeg kan for dere. Du skulle ventet med å presentere meg nærmere til jeg ble dere så uunnværlig at dere måtte ha lys for å få den fulle gleden av hverandre.

Det var en vakker, middelaldrende dobbeltseng av lys bjørk, og den hadde et sjeldent fint kniplingsteppe hvor den grønne dyna glinste gjennom som en frisk gressbunn. Og den hadde såpass livserfaring at den kunne være ondskapsfull.

Han kom ikke videre med sitt lille forsøk på vold, og det var imot hans lynne å bruke vold. Hun hadde vondt av ham, av seg selv, kjente seg så mye eldre enn den skuffede gutten, tjue år eldre. Og det var borte i henne, det hun hadde villet. Fortvilt ropte hennes indre etter lysten, etter en råskap som kunne ta makten fra henne, men den kom ikke på anrop. Den hadde hatt sin tid, nå var den over.

– Nei, det er jo ikke her. Hvordan faen skulle det kunne være her! Jeg trodde du hadde lyst, jeg, sa han og angret det direkte ordet med det samme, rødmen gjorde ham mørk og truende.

– Jeg hadde lyst, også slik lyst, ikke noe annet enn lyst, om du mener det. Men det var noe mer, Magnus, det er noe mer – jeg kan ikke forklare det! Vet ikke selv.

Nå gråt hun, og det var godt for ham, han kom seg igjen på den dypt ulykkelige kvinnegråten, den gjenopprettet ham. Hun fikk gråte til det var over, han tok seg en sigarett, kom plutselig på at han ikke hadde lov til å røke i soveværelset.

– La oss sette oss i stua litt, Bodil, så kan vi snakke om det, så kanskje blir vi klokere på oss selv.

Men hun var ferdig her, hun gikk videre inn i entreen, mens han slokket det onde lyset. Og da han kom etter, sto hun ved døra og stiftet hesteskoen fast såpass at den hang.

– Så rart at du har tatt vare på den, Magnus.

Han dro på seg jakka, skikket på håret foran speilet, hjalp henne litt med kjolen så den lå riktig over brystet.

– Sjåføren begynner vel å bli utålmodig.

De så på sine ur, forferdet.

– Det er på slutten med festen nå. De savner oss. Hva skal vi si?

– La oss tenke over det underveis.

De gikk pent ned trappene, ikke altfor fort, og uten å holde hverandre i hånden. Hun var alt på plass i bilen, da han hadde låst og kom etter. Natta hadde fått en skarpere lysning, kaldere, året nærmet seg de hvite netters tid.

Sjåføren fikk beskjed om å kjøre direkte tilbake dit de var kommet fra, da han liksom med et rundblikk byen over spurte hvorhen.

Hun frøs så hun hutret, da de var framme, og de hadde ikke fått snakket noe om hvordan de skulle møte eventuelle misforståelser. Som ville være forståelige.

Restauranten var lukket og slokket. Med det samme de fortsatte mot neste inngang, tok hun ham lett i ermet og sa med en tone av takknemlighet:

– Du var ingen voldsmann.

Ordene hakte seg fast i ham, men det var ikke hun som hadde gitt dem odd. Han følte skam der han gikk inn med henne, fordi han var en som hadde gått beit enda en gang. Første gangen hadde vært så gjemt og glemt, en ungdomsopplevelse som var blitt borte i årenes krattskumring, og der var det så mange vekster både med og uten torner og brennkjertler han ikke lenger erindret navn på. Men nå hadde hun fått ham inn i krattet, han gikk der og tok seg for, liksom bøyde til side for ikke å få risp i ansiktet. Hva skjems jeg for, hva er jeg krattredd for? Du er ingen voldsmann, sa hun, og innerst inne er det det kvinnfolk vil ha mannfolk til å være. Så han hadde kanskje tatt feil av henne fra først til sist, iallfall til sist.

Det sto en enslig drosje utenfor inngangen og ventet. De møtte ikke et menneske i trappene, men røyk og festvarme oste ut med trekken. Ingen stemmer, ingen toner, deres steg på trappeteppet ga tung lyd fra seg, de kom post festum. Steg på langsommere, var blitt sky for hverandre og ønsket enda gjensidig bistand, hendene var skvetne når de kom hverandre nær.

Oppe i garderoben var det bare de to som ventet på dem, tause, alt som hadde vært fest, sloknet av dem. Begge fullt reiseferdige, Eldrid Jessne med sin manns frakk og hatt over armen, Sindre Stien med sin hustrus skinnkåpe slengt over skulderen. Et par garderobedamer tellet småpenger på disken, holdt ett øye på skillingene og ett på siste par ut. Sindre Stien brukte akkurat den tankeforbindelsen:

– Ja, her venter vi på tur til siste par ut. Var det ikke så leken het, i vår ungdom?

Spøken hørtes anstrengt, han trakk munnvikene til et slags smil med snadda. Hun syntes det var en lettelse å se ham med snadde, sigaretter pleide han bare bli nervøs av.

– Lufteturen ble litt lengere enn tenkt, og vi trodde ikke det var så sent. Aldeles fint vær å spasere i. Deres frue og jeg hadde så mye å snakke om. Fra gamle dager.

Magnus Jessne var ikke beleven nok til å mestre stunden, han rødmet av sitt eget snakk. Bodil Stien presenterte, merkelig uanstrengt:

– Magnus Jessne, min mann.

Sindre:

– Fru Jessne og – min kone.

Hun var utrygg under disse rettpå-øynene fra den store mannen sin, Magnus Jessne ble spinkel og litt skyggeredd ved siden av ham, men smilet var ikke ondskapsfullt, veven av rynker rundt øynene spilte med både sinnet og humoren på strengene. Det pleide være en klang i latteren hans av dem, var den uten dem, var den hard, men han hadde visst ingen latter til overs for situasjonen.

De nikket hver sitt nikk da de ble presentert, tok ikke etter hender. Eldrid Jessne var stiv og stum, som gjort av en lys stein. Men øynene kunne ikke være så mørke i virkeligheten, og det drev noe vått i dem som kunne bryte ut når som helst.

– Jeg kjente Deres mann i ungdommen, og jeg kunne ikke dy meg, De vet sikkert selv hvor morsomt det er å bla bakover i et fotoalbum … snakket fru Stien mens mannen holdt kåpa for henne, – og De må tilgi at vi så fullstendig glemte oss bort …

Magnus Jessne tok hatt og frakk av hennes arm, passivt som en stumtjener lot hun seg avlaste.

– Håper du har hygget deg, Eldrid, sa han ynkelig.

Da slo hun, slo med flate hånden, slaget dekket hele kinnet, det ble momentant hvitt og langsomt rødt igjen. Hun gikk fort forbi dem og roligere nedover trappene. Sindre Stien så tenksomt etter henne, uten smilet.

– Deres frue har vært litt oppskaket, vi har jo lett både høyt og lavt, men nå er det jo ingen grunn lenger …

– Ingensomhelst grunn.

De to menn så hverandre raskt i øynene, ikke vurderende men nysgjerrig, nysgjerrige. Bodil Stien fikk høre latteren, fikk den i ryggen fordi hun hadde begynt å gå ned trappene, men var ikke sikker på om de små strengene hadde slått an. En mann med en pipe mellom tennene ler så kort, så rasjonelt.

Mennene fulgte hverandre, den store snakket litt om at det var hyggelig med så fint et vær, når det nå falt seg slik at en kom fra fest, den mindre var enig i så måte, ærbødig og rede til defensiv.

– Jaja, når vi nå først har begynt å holde sammen, synes jeg vi kan greie oss med én drosje. Om dere ikke har noe imot det, kjører vi dere hjem først. Syns du ikke, Bodil?

Hun var takknemlig for hans holdning, hun var stolt av ham.

– Bare deilig med litt lengre kjøretur, og vi har jo bare hotellet å komme hjem til.

Hun kjente seg sliten, som hadde hun virkelig vært på spasertur all den tiden, bena dovnet under henne der hun gled tilbake i bilsetet. Eldrid Jessne kom inn i midten, Magnus ytterst. Sindre satte seg hos sjåføren.

– Hvor var det De bodde?

Magnus sa gate og nummer, og det gikk en iling i henne fordi hun nær hadde røpet at hun nå visste adressen.

– Trives De med å bo i byen? snudde hun seg mot fru Jessne.

– En trives som en venner seg til det.

Magnus:

– Eldrid lengter så etter et sted ved sjøen. Om sommeren. Om vinteren er byen fin. Det syns du da, Eldrid!

– Men Stiens er jo så heldige å ha et sted ved sjøen. Deres mann fortalte meg om det. Der må det være godt å være.

Eldrid Jessne hørtes ikke fiendtlig ut, hun var kanskje av dem som kunne slå det av seg, med en flat høyre til kinnet. Hun hadde en blank og vakker stemme, rolig. Nå så hun dessuten nærmere på kvinnen fra hennes manns ungdom, blikket hvilte ved den originale hårflammen i morgenlysningen. Hvordan får hun det til, fargen virker nesten ekte, tenkte hun. Sindre Stien lente seg over fra førersetet:

– Fru Jessne vet alt om oss, Bodil. Vi har både danset og drukket sammen, og du vet hva jeg har å underholde med. Men så er det jo også snart tiden til litt sjøluft igjen, gudskjelov. Enn De, Jessne, sjøen eller fjellet?

– Gjerne begge deler. Har vært mest fjellet med meg, med oss. Men før, for en tjue år siden.

– Jaså, var det da De lærte siste par ut med min kone?

Sindre Stien tok pipa ut av munnen og lo, hardt og tørt, uten strengene. Hun merket seg det og prøvde ikke oppmuntre samtalen. Den gikk ellers i stå, de siste minuttene av turen tidde de sammen. Tok farvel med hverandre uten å trykke hender. Mens Magnus Jessne sto der og gjorde opp for sin del med sjåføren, og hans kone alt var på vei mot inngangen, stirret Bodil Stien opp mot vindusradene, visste ikke hvilket vindu det var, tenkte på noe annet: at der oppe fra hadde de ikke en eneste grønn trekrone å se ned i.

Plutselig sa Sindre Stien:

– Det er sant, Jessne. Deres kone ville jo så gjerne til sjøen, og jeg lovte henne sommerhus nede et steds i nærheten av oss. Du vet huset på Geitøya er ledig, Bodil. Pent hus, fint sted, åpne havet. Passer det Dem, kan jeg ordne det, Jessne?

– Ja, sa Magnus Jessne forvirret, ja, tusen takk!

– Da skal De få beskjed med det første. Ber eieren å sette seg i forbindelse med Dem. Vi har jo adressen Deres nå. Godnatt!

Eldrid Jessne sto ved inngangen og ventet, ansiktet var hvitt i demringen, hun hilste trett med hånden etter bilen.