Nils Johan Rud

Piggtråden blomstrer

Roman

Gyldendal

I

Den store apen med nøkleknippet bøyde seg over meg. Med kalde, knuppete fingertupper famlet den over øyelokkene mine, varsommere enn jeg hadde ventet, nøklene rispet over kinnet. Jeg holdt pusten for dens stinkende ånde. Den sto skrevs over meg der jeg lå i halmen, og liksom tenkte seg om. Jeg løftet så vidt øyelokkene og så på den som gjennom et regnstripete skyteskår. Uniformslua hadde den skjøvet bak i nakken og hadde nesten fått panne av det, pannen var en dyp valke. Den flirte og klødde seg i håret, de spisse tennene var gule av tobakk. Så strakte den seg og klappet seg på knærne, rett over de blanke støvleskaftene, dro pistolfutteralet vekk fra hengemagen og gryntet:

– Jagu er det gutter som kan gi juling. Han har fått det han trenger og er ikke mye farlig første timen.

Den store apen gikk fra meg med klirrende nøkler, stilte seg ved dobbeltdøra og tok imot nye gjester med lange, svingende armer. Det runde ansiktet strålte av apevennlighet, de grå børstehårene under den vidåpne nesen strittet, blanke av fuktighet. Stadig tok den seg til magen og dro pistolfutteralet tilbake til hoften.

– Jagu er det gutter som kan gi juling! skrek den så det romlet under loftet.

Jeg var den første, men nå begynte de å komme i flokk. Aperop fra alle kanter utenfor murveggene, som fra en jungel. Og andre rop, lyder jeg ennå ikke skjønte, dyrelåter, angst, sinne, hat, hån, lystighet, med menneskelige klangverdier.

De små apene hadde slått meg så kroppen ennå var følelsesløs, jeg eide ikke smerter der jeg lå, bare en tretthet lik en ustanselig synkende tyngde i blodet. Og ennå var jeg uten nysgjerrighet for meg selv og mitt eget indre. Jeg hadde en fred der jeg ventet og påny var seende. Men jeg oppdaget snart at det ikke var så godt med synet likevel, jeg orket ikke få øynene opp mer enn til disse frynsete lysgluggene som ikke var store nok til at jeg kunne oppfatte det virkelige i det uvirkelige. Det gjorde vondt når jeg prøvde gjøre dem større, når det kom for mye lys i dem, lynte det like inn i hjernen. Og når jeg anstrengte min erindring, visste jeg at apeknyttnevene hadde lukket øynene mine, det første de gjorde. Det var fordi jeg hadde sett på dem, da de arresterte meg, de kunne ikke fordra at folk så dem beint i synet, jeg skulle ha slått blikket ned. Eller jeg skulle ha strammet meg opp, presset hendene inn til lårene og kastet hodet til siden og gjort honnør med ansiktet i profil. De lærte meg det før jeg mistet bevisstheten, nå visste jeg at jeg skulle møte aper ansikt til ansikt med profilen. Det er noe i øynene mine de ikke tåler, noe som skader deres egen synsevne og som de til enhver tid må beskytte seg mot. Så jeg kunne være glad jeg ikke hadde sett opp, da den store apen skrevde over meg og jeg ikke var urolig for annet enn at den skulle finne på å late vannet sitt på meg. Jeg kunne ha kommet i skade for å svi øynene på den, enda så dypt og skyggefullt de lå i sin apeskalle.

Og nå kom de med flere, Nøkleapen skrek høyere og høyere, men jeg var for svimmel til å få sammenheng i lydene. Det var ord i dem. Nøkleapen holdt en tale, og patruljen av småaper sto i givakt med dyrene mellom seg. De var hanaper alle sammen, jeg kunne ikke oppdage en eneste hunape mellom dem, jeg var litt nysgjerrig på om vi skulle få med hunaper å gjøre. Og derfor slo det meg ikke straks at det var dyr de kom trekkende med.

De drev dem inn av døra med pisker, køller og revolverkolber, mange slags dyr, skapninger som aldri hadde vært i fangenskap, ingen husdyr. Bjørner, rever, ulver, harer, en gaupe, en jerv, de sprang fortyrret veggimellom og snuste på den sprukne murpussen, søkte etter utgang. Apene fylte inngangen, klødde hverandre på ryggen, klasket seg på lår og bakender. Apelatteren flommet over oss som et mudder, den formørket solen fra de høye vinduene. Men dyrene var trette etter den lange transporten, de måtte jo være hentet fra så mange kanter i landet. Saktmodige la de seg ned i halmen langs veggene, og noen slikket sine såre føtter. De ringet seg omkring meg, jeg fikk varmen og lukten av de støvete pelsene, de så på meg med sløvede øyne. En bjørn veltet seg inn mot ryggen min og sovnet straks. Jeg så nedover meg selv fra mine sprekker, lette etter hår og klør og blødende poter. Men de måtte ha dratt hammen av meg, for at jeg ikke skulle vite hva slags dyr jeg var.

En stund ble det stille, solen tok til å kvelde i vinduene, jeg lå og lyttet til de lave samtalene rundt meg. Småapene var gått sin veg. Bare den store med nøklene sto der i døra og voktet på oss med øyne som glippet, kjevene kvernet ustanselig med tobakksbussen. Det minnet meg om noe, et savn langt inne i meg ble til et åpent ønske: tobakk. Ellers hadde jeg ennå ikke kjent hverken sult eller tørst, og det var først den stigende dyrevarmen som ga meg følelsen av at jeg hadde frosset der jeg lå alene.

De snuste på hverandre og snakket sammen. En ulv henvendte seg til meg, han var høyesterettsadvokat, de hadde tatt ham midt i kontortiden, dypt i en meget viktig sak. Jeg kunne ikke svare ham, fordi leppene mine var så svulne og sprukne at jeg straks kjente smerte når jeg forsøkte røre på dem.

– Som de svina har mishandlet Dem, sa ulven, mer forarget enn medfølende. Han flekket tenner, og mellom de slevjende radene så jeg en tann som var gullplombert. Ellers hadde han hele, sterke tenner. Han gjettet tankene mine:

– Jeg forstår De vil protestere på svinenes vegne, sa han med et stramt smil, det er apene som kan den menneskekunst å mishandle andre. Så De skal se at snart får vi også et stakkars svin iblant oss.

Han hadde ikke før sagt det, så kvakk det i den store apen, den måtte gi plass over terskelen. Småapene bante inne i mottagelsesrommet. Ja, der var et mottagelsesrom hvor det satt en skriver og nedtegnet navn og alder på hver enkelt arrestant.

Ulven kunne fortelle meg det, han hadde lagt seg ned ved bjørnelabbene, hvorfra han med en antydning av hån betraktet omgivelsene og det blandede selskap.

– De går systematisk til verks. Forresten trengte de ingen opplysninger, de hadde oss alle sammen på papirene fra før, familieforhold, skattbar inntekt, politisk syn, livsanskuelse, hobbies, faen spare. Skriverapen bladde det bare opp, og var det noe som manglet, skrev den det ned med den sirligste håndskrift. Kan ikke skjønne hvor jeg har sett den apen før, i retten kanskje, jeg er stygt redd for at jeg har hatt den som domsmann en gang.

Ulven tidde brått, nøkleknippet ringte i skallen på ham. Den store apen sto uventet over oss.

– Nå holder du kjeften, din vargjævel, skrek den store apen, jeg hører jo ikke griseskriket for pratet ditt.

Ulven spratt opp, strakte seg i hele sin lengde og gjorde honnør med den ville profilen sin. Det begynte å blø fra en flenge i pannen på ham, og nå først så jeg at han hadde briller, de ble rødkantete.

– Tred av! skrek Nøkleapen fornøyd og gikk tilbake til oppstyret i døra. Grisen skrek som den skulle slaktes, de hadde festet trynetau på den og dro den inn med samlede krefter. Da de tok tauet av den, sparket de den bak etter tur, og en ørliten ape som fikk gjemt bort mesteparten av hårlaget sitt i uniformslua og langstøvlene, stakk grisen i ryggen med en glødende sigarett. Jeg kunne kjenne lukten av svidd flesk, og alle apene slikket seg om munnen. Villdyrene lå stille og så grisen vralte inn mellom seg, den tok stor plass i halmen og stønnet og bar seg før den hadde fått lagt vomma til rette.

Jeg tenkte at nå kommer det da noen som er vant til fangenskap, og de kan alltids lære oss ting som blir nyttige, de har kunnskap om hvordan vi nå er nødt til å innrette oss. Jeg brøt min erindring med hva slags dyr jeg selv var. De måtte ha tatt min indentitet fra meg med all julingen de ga meg undervegs. Jeg var ikke i stand til å huske noe annet i mitt liv enn slagene og spennene. Det var merkelig så blanke de holdt støvlene sine, så mye de brukte dem til spark.

Bjørnen hadde våknet, nå satt den der og stirret med små øyne på grisen, og bjørnen gråt, det rant så helt håpløst nedover snuten på den. Grisen flyttet på seg, gjorde det helt ubemerket i alt spetakkelet med flere ankommende dyr, blant dem to sauer, den ene nærmest et lam. Begge var snauklippet for ull. Grisen la seg til hos oss, enste ikke at ulven holdt begge labbene for nesen for å demonstrere den vekk, og en lyttende rev trakk seg til det ytterste av hørevidde. Grisen skravlet løs der den fikk medynk, bjørnen spilte ikke sine tårer på den, grisen slikket dem i seg.

– De tok meg rett fra mattroa, fortalte den, jeg hadde ikke fått mer enn halve kjeften full, så kom de og tok meg. Hadde ikke maten vært så gloende heit, skulle jeg ihvertfall ha fylt kjeften, jeg står snaut på beina av sult. Dessuten skulle jeg ha hatt en purke hos meg i kveld. Hva må hun tro, jeg fikk ikke gitt beskjed. Det er skammelig. Og på en slik tid, magre våren. Skal jeg nå oppleve sommeren her, blir jeg ikke mye verdt til jul.

– Jeg vil råde Dem til straks å begynne å speke Deres skinker, sa ulven surt.

Vi ble fort trett av praten til tjukkasen, for han var så mye gris at han begynte å savle purkehistorier. Men jeg var ikke helt i stand til å mislike ham heller, for det var på sett og vis noe oppmuntrende i hvor sterk kjønnsdriften hos de fleste dyr er under alle forhold om våren. Noe av min erindring tok til å snu seg på rettsiden i meg. Det begynte med at jeg hadde gitt eventuelle hunaper en tanke, og alt av vår som jeg var blitt lukket inne fra, skjøt en langsom groe i sinnet. Jeg følte meg dødsens trett, ville helst gjemme ansiktet i halmen og svime vekk fra denne Noahs Ark. Av og til ga svimmelheten meg også en forestilling om at vi ble samlet under dekk i et skip, at en dønning gynget under oss, skjønt vi i tilfelle fremdeles måtte ligge ved en kai, for å ta inn flere passasjerer. Og de kom jevnt nå, mens solen sloknet, og det la seg en skumring i det store rommet, mest en sal, høyt under taket og langt mellom veggene. Jeg hadde ikke kraft til å snu hodet, jeg lå slik til at jeg hadde ansiktet mot inngangen og den oversikt vinkelen i mine øyenskyteskår tillot.

– Vi blir godt og vel hundre, iallfall hundreogén, sa reven.

– Hvor har De det fra? sa ulven skarpt.

– Jeg har mine forbindelser.

– De kan ikke være særlig gode, etter som De er havnet her.

Reven lo en jodlende revelatter, men holdt opp da nøkleknippet klirret truende, mens apene var i ferd med å sparke en hund inn.

– Min viten er helt tilfeldig, hvisket reven, jeg så hele listen hos Politimesterapen. Og jeg har slik en prima hukommelse, at jeg ved leilighet skal referere den for Dem, herr høyesterettsadvokat.

Ulv og rev bukket for hverandre og presenterte seg, jeg oppfattet ikke navnene. Grisen og bjørnen røpet seg også, men jeg tok heller ikke deres navn og yrke, da jeg var så forvirret ved synet av den tykke gullringen på en av grisetærne. Og en stund var jeg borte i feberen som flammet over meg. Smertene kom igjen, stigende i alle mine lemmer.

Hunden pistret ynkelig, de hadde kobbel på den og ga den en grundig omgang før de slapp den inn mellom oss. Jeg glemte min egen verk for en stund, feberen lettet som for en kjølig hånd. Hunden var stygg å se på, utrimmet og skitten, en kjøter uten noen tegn på indre verdighet som kunne ha vært der istedenfor rase. Men de dype, brune øynene var vakre, mørke av lidelse. Den la seg med halen mellom bena der hvor det var trangest om plass og tok til å slikke seg. Nok en hund kom til, en lys og slank setter, og uten betenkning hjalp den kjøteren med å slikke sår. Samtalene stilnet, alle så med vennlighet på samaritanen og den sårede. Straks etter kom de med en katt, han var stor som en hund. Apene strøk den etter hårene og var klossete med hendene, de hadde ikke gjort katten annen fortred enn å arrestere ham. Han skred mykt og avbalansert inn blant oss, ga hver av oss et gult, ransakende blikk, hilste kjent på ulven og rikset fram et gull sigarettetui av sine silkepoter. Bød rundt til de nærmeste til det var tomt. Selv røkte han ikke. Bjørnen stakk en sigarett inn mellom de stive leppene mine og tente for meg. Jeg liksom svevde vekk av det første draget, og lykkefølelsen presset tårene ut av mine sprekker. Etterpå så jeg klarere og bedre. Noen av dyrene sto i en gruppe foran oss som røkte, og ingen av apene oppdaget røyken. Den trakk vekk ut av et av vinduene som en ape hadde svingt seg opp og åpnet, etter at en av revene hadde stukket til den en skilling. Ansiktene ble mer særpreget og ulik hverandre for meg, jeg gjettet på deres personligheter. Og først nå så jeg det eiendommelige ved disse dyr, de gikk alle oppreist på to bein når de ikke lå i halmen, de hadde løftede hoder, og framføttene beveget de langs kroppen som armer. Men de hadde alle mer eller mindre pels, de fleste nokså alminnelige, noen få bar meget kostbare pelser. Og de var mest opptatt av å børste halm av seg.

Den vennlige setteren så til meg, han var læge, jeg kunne kjenne det på hendene når han undersøkte meg. Det var medisin i dem. Det klarnet så i hodet der han nøye følte over hele skallen min etter å ha lyttet til hjerteslagene og tatt pulsen.

– De har en smule feber, sa han, og kanskje en hjernerystelse. De er blitt slått mest i hodet, men jeg tror ikke at her er noen alvorlig skade. De skal bare ligge, ha mest mulig ro. Sov om De kan.

Jeg hørte på lægen og iakttok den smidige katten samtidig. Katten drev gymnastikk, slo saltomortaler og gikk på hendene, bevegelsene var en forening av frihet og skjønnhet, han var en mester i kroppens kunster. Selv apene sto der med hengende kjever, og en av dem ble så begeistret at den spratt opp i dørkarmen og svingte seg derfra fram og tilbake i døråpningen som fra en grein. Den ga seg ikke før den store apen dro den ublidt ned.

Ulven og setteren snakket lavmælt sammen, jeg forsto at de alt la planer om å organisere oppholdet best mulig for oss.

– Vi kan ikke finne oss i bare denne ene latrinedunken, sa lægen.

Og det var sant, sinkdunken borte i kroken var nærpå full alt, og hadde det ikke vært for det åpne vinduet ville lukten ha vært mer enn plagsom.

– Jeg skal søke om en samtale med Direktørapen, sa advokaten, vi må få gravet en kompostgrav og få regelmessig tømning av dunken.

Katten sluttet seg til rådslagningen og fremmet et forslag om daglig luftetur utendørs, og helst med gymnastikk. Han ville med glede ta på seg å lede et lettere program.

– Det gjelder å bevare helsen, sa lægen.

– Ja, den er grunnlaget, sa advokaten, bevarer vi helsen, bevarer vi også sjelen.

Jeg var underlig inntrykksøm og mottagelig, jeg fulgte samtidig med i den enkeltes holdning som jeg lyttet til samtalene og til helheten. Mitt synsbilde var ennå forholdsvis lite, men var til gjengjeld liksom både seende og lyttende.

Apene hadde stengt dobbeltdøra, og vi hadde lenge vært alene. Ingen nye var kommet på en stund, og den lyse maikvelden begynte å bli natt inne hos oss. Ansiktene var ikke lenger så markerte og preget av de voldsomme opplevelsene, og etter hvert som det falt skummer over dem, syntes jeg de ble mer og mer like, ja nesten menneskelige. Og igrunnen er det rart hvor ofte dyr og folk ligner hverandre, ofte i de mest individuelle trekk er de som slektninger. Jeg grep meg i å savne et speil, fordi jeg ville ha gransket mine egne familietegn for å sammenligne med de andres. Men min erindring tiltok, jeg så jo at både hos reven og grisen og de andre var det mye som minnet om folk jeg hadde kjent. Ja, selv grisen overrasket meg. Det kom så plutselig, et vredesutbrudd så ekte at apevakten ved døra sto rent skremt og glemte revolveren.

Grisen steg tungt over golvet de tjue skritt bort til apen, og det var nesten hele golvets lengde, stakk trynet helt ned i det kulete apefjeset med de rullende øynene. Det var den samme apen som hadde stumpet sigaretten sin i grisen, jeg kjente den igjen på nesen som var en eneste stor ungdomskvise.

– Det er rimeligvis for mye forlangt å få aftensmat av et vertskap som dere, sa grisen til apen, – men hva er det for en svinesti dere har tiltenkt oss å leve i! For det første vil jeg forlange et anstendig avtrede, og dessuten forlanger jeg å få vasket fengselsskitten av meg!

Apen dukket seg for de fete griselabbene og smatt ut av døra. Litt etter kom den tilbake med en eldre ape, og ut av mine skyteskår så jeg kanskje klarere enn de andre gjennom nattesløret. Heten i mitt blod tente som et lys for øynene mine. Denne apen var nesten hvit, en albinos, rød i øynene og skvetten i sine bevegelser. Alt ved dette første møte så jeg at den var syk.

– Det vil bli bedre forhold her i morgen, sa den med nesten elskelig stemme til grisen. Vi kan dessverre ikke skaffe Dem mat før til frokost. Dere kom jo så sent, og domsfangene hadde spist opp alt som var på kjøkkenet. Og nå må dere sove, nattevakten kommer om et øyeblikk.

Den lyse apen tok et ur ut av sin strantne loddenhet, myste mot tallskiven i en måneflare fra vinduet, la uret mot øret og trakk det så omhyggelig og ettertenksomt opp. Men jeg kunne se at den hele tiden fulgte oss vaktsomt. Den hadde også et ur på håndleddet.

– Opp og lukk vinduet, sa den biskt til den lille apen, hvem i all verden har tillatt noen å åpne et vindu!

Grisens eksempel smittet, og ulven skred over golvet.

– Kan De hjelpe meg med å få en samtale med direktøren, spurte han diplomatisk.

– Det må De søke skriftlig om.

Mange hadde lagt seg til for å sove, men nå ble det liv i lokalet, flere reiste seg fra halmen og trakk en ring om gruppen ved døra.

– Det skal jeg straks gjøre, sa advokaten, om De, herr skriver, vil låne meg papir og penn.

– Trekk revolveren, sa den hvite apen til den lille. Og den kvisete apen var ikke sein om å holde oss i dekning. Imens gikk den andre ut etter det fornødne. Advokaten skrev raskt ned sin ansøkning uten annet lys enn månens. Den hvite apen tok imot brevet og stakk det inn på brystet.

– Nå skal her være stille, sa den stillferdig og truende på samme tid, og hvis det ikke blir helt stille, må vi ta represalier.

Den hvisket noen ord til vakten og forsvant. Den vesle sto tilbake og fomlet med om den burde ha revolveren i hånden eller i futteralet.

Fangene gikk tilbake til sine plasser, det raslet i halmen av kropper som snudde og vendte seg, og snart gikk manges tunge pust sammen i en flod.

– Grisen er ikke den han ser ut til å være, hvisket jeg til ulven.

– Hva sier De, svarte ulven litt fraværende, han satt rett opp ned med en skygge av grubling over den tunge befalernesen, er det Grisler De mener, pølsemakeren – ja, var det ikke pølsemaker han sa han var? En grobian å se på, men en mann med næringsmot, jeg tror nesten jeg liker ham.

Jeg konsentrerte meg om pølsemakerens navn, for jeg ville nødig fornærme den store mannen med den tykke vielsesringen, når vi kom på talefot. Folk flest liker ikke å bli lignet med somme dyr, og dyr har rimeligvis samme uviljen.

Det ble ikke så stille som den hvite apen hadde ønsket. Dessuten ble det ingen ordentlig natt, selv ikke her inne i vårt fengsel. Det var fullmåne ute, og et drivende lys som var på vandring mellom vårens blomster forvillet seg også ned til oss gjennom de høye kirkevinduene. Igrunnen rart som de minnet om kirkevinduer, uten gotiske buer, og uten glassmalerier. Det var vel den hvitkalkete muren som gjorde virkningen, og månens tonevinkler ned til oss i halmen. Samtaler var igang, hunden lusket omkring og fortalte. Han het Hundsen og var selger. Det var liksom verdier jeg fra nå av samlet på, disse navn på kameratene, og nå hadde jeg to. Som om jeg skulle ha funnet på dem selv, bare merkelige treff at disse to bar sitt navn med rette. Men for det jeg visste var denne forestilling bare min, så jeg var ikke lenger sikker på min egen dømmekraft. Lægen hadde stillet en betinget diagnose, antagelig hjernerystelse. Jeg skulle ha ro, jeg skulle ikke tenke så meget. Men hele min kropp glødde av fantasterier, jeg så dem alle selv, uten mine ynkelige øyensprekker, huden min var seende.

Hundsen fortalte at apene hadde steget i antall over hele landet. Det var noe vi alle visste, men vi hadde ikke regnet så alvorlig med dem, spredt i befolkningen var de bare minoriteter. Blant dyrene hadde de et visst overtak, gammel arv og hevd, og en viss utvikling av forstanden, dessuten en evne til å gå oppreist. Hvem som hadde bevæpnet dem? Våpen var tilgjengelig for enhver som kunne bruke våpen. Dertil hadde apene den avgjørende fordel i sin råskap. De unngikk tankens omveg. Så slapp de å tenke før de slo, og slo derfor først. De unngikk også følelsens omveg. Slik tar en minoritet makten. Dessuten er det ikke så sikkert den er så liten, det kan være flere aper enn vi tror eller har øynene åpne for.

Det var advokatens ord, min hørsel spente seg mot de samtalende. Jeg hadde også oppfanget hans navn, han het Ulveren. Lægen het Setterhø. Jeg hadde nå fire navn, en glede som holdt meg lys våken, de var mine venner.

– Jeg er ikke så sikker på at De har rett i dette med følelsen og tanken, innvendte lægen, jeg er av den oppfatning at apene har begge deler i et visst monn. Ja, så vidt mulig at de er istand til å sammenligne sine resurser og evner med de fullt menneskelige. Det er det som er ulykken, deres underlegenhet er deres hat.

Grisler gryntet:

– Dette er nok fordømmade interessant, hadde vi hatt en pjolter på det. Men nå tror jeg vi skal ta dem som det pakk de er. Og med det vettet vi skulle ha, skulle vi få dem til visse innrømmelser. Vi må velge en brakkesjef.

– En kjerketjener, fniste reven. Jeg forsto ikke hva han mente med det.

– Og bedre brakkesjef enn advokaten har vi ikke, sa Grisler. Og forslaget hans ble vedtatt rent konstituerende.

– Så skal jeg ta på meg å bli kjerkesanger, sa pølsemakeren til slutt, og da mener jeg at jeg skal lede matgjengen.

Det ble også siste ordet på en stund, for med det samme gikk den vesle vaktapen, og på et galleri over døra ble det tent en lampe med blå pære. Først nå oppdaget jeg galleriet. En skuttrygget ape puslet rundt i det blå lyset der oppe og redde seg et leie av en madrass og et ullteppe. Den hadde en stor revolver i beltet. Og det virket som den var kroket og nedbøyd av våpenets tyngde. Det var nattvakten. Den la seg med spent revolver under den blå lampa.

Jeg hadde sovet en stund, våknet svettevåt og frysende, trykket meg nærmere inn til bjørneryggen. Lukten i rommet var påtrengende, og jeg skimtet flere sammenkrøkte skikkelser langs veggene og rundt det store langbordet midt på golvet. Lyset fra galleriet glodde som det onde øye det var. Lukten fra sinkdunken og alt det hundre dobbelte lunger hadde forbrukt i nattas løp, lå som en skodde av kvalme på meg, og før jeg visste av det krummet jeg meg i voldsomme brekninger i halmen. Det spraket rødt for synet og det klemte tungt for pusten, da jeg fikk den kjølige hånden på pannen. Lægen bøyde seg over meg, og straks ble det lettere. Og han bredte noe over meg, en frakk, som ved en trolldom tok han den av sin egen kropp og la den over meg.

– De fryser, De har feber.

– De kan da ikke unnvære pelsen Deres, innvendte jeg takknemlig.

Han lo.

– Det er en ganske alminnelig gabardinkappe, og selv er jeg så oppvarmet av denne dasslukten at jeg ikke får sove. Men De skal sove. De må sove.

Jeg la meg bakover og lukket mine revner til. Han ble sittende ved siden av meg og holde meg i hånden, og jeg tellet pulsslagene sammen med ham. Frostriene ga seg, jeg ble roligere. Da ringlet det store nøkleknippet, som en alarmklokke, den store apen var i anmarsj. Lægen bante med det samme fullt lys ble slått på, en skjærende ildstrøm fra takets flueskitne kupler.

Nøkleapen kom inn med en herre ved armen Det var virkelig en herre, storladen, velnæret, selskapskledd, med blomst i knapphullet. Fangene løftet søvndrukne på hodene, liksom et uhyre med hundre hoder buktet seg i halmen. Nøkleapen var et eneste stort flir, fjeset revnet fra øre til øre, bartehårene strakk seg ut til en tynn stripe værhår.

– Værsåartig, herr skipsreder, sa den og småbjellet med nøklene, hotellet er som De ser overfylt, men her er alltids litt halm til Dem også.

Rederen satte kofferten ned, koffert med mange merkelapper fra verdens hovedsteder, men han beholdt apearmen. Han så seg fort omkring, nikket til kjente som hvilte ved kofferter. Mange nye var kommet i stillhet mens jeg sov.

– De skal ha så hjertelig takk for følget, herr vaktmester, og jeg ber for øvrig gjestene om unnskyldning for at jeg kommer så rent for sent.

– Det er rent for tidlig, det er snart morran, sa Nøkleapen, og tre småaper som hadde fulgt inn med hendene på revolverskjeftene lo så de hikstet.

Nøkleapen bukket og fjernet seg med følget, snudde seg uten fliret i døra og hyttet med nøklene.

– Jeg går ut fra at herr skipsrederen forstår at våre gjester er trette etter strabasene.

– Jeg skal straks være under dynen, herr vaktmester.

Dørlåsen kneppet og lysene sloknet, apelatteren tapte seg utenfor. Rederen kledde av seg i den grå ventingen av morgen, la omhyggelig klærne over langbordet, åpnet kofferten og halte ut både sovepose og pyjamas.

– Mitt navn er Sjøsmarten, hørte jeg ham presentere seg for de nærmeste, jeg kommer som dere vel antar, fra et bedre selskap, et meget fint selskap, ikke en eneste ape så vidt jeg så. Men det var dannede aper som arresterte meg, de bilte meg hjemom og ventet til jeg fikk det nødvendige i kofferten, men skifte fikk jeg ikke, ikke tale om, de liker folk i pynt. Skål! sa han og krøp i posen.

Jeg undret meg på hva slags dyr han var, men jeg har en gang i en arktisk fjord sett en sel dukke opp langs båtsiden, plutselig og uventet, glatt og rund og spretten og humørfylt. Var det ikke fordi at her så fullstendig manglet vann at savnet var en evig tørke i halsen min, ville jeg tatt Sjøsmarten for et vanndyr. Jeg fikk ondt av ham, av de kvaler som ventet et dyr som ham på våre møkkete golvplanker. Men han sovnet i samme øyeblikk han skålte med oss.

Den gode varmen var i meg igjen under overbredslet lægen hadde gitt meg, det snille mennesket. Og nesten med et velbehag strakte jeg på kroppen for å kjenne på dens reduserte krefter, om de kunne være istand til å reise meg opp av halmen med morgenen. Jeg lengtet etter å prøve mine ben, om jeg var skapt til å gå oppreist på to, om også jeg var et dyr med reisning. Det var ennå noen timers søvn å samle små krefter i. Med det samme jeg lukket mine øyenrester, så jeg skyggen på galleriet, vakten med hengende armer under det gustenblå lyset. Revolveren dinglet i de stutte fingrene. Apen sto som stivnet på spranget, skrekkslått til lammelse, og det lo innover i meg, fordi jeg forsto at den hadde styrtet opp for å skyte med det samme lysene ble satt på og vekket dens ene sovende øye. Men da den fikk se sin store bror med nøklene arm i arm med den nye, glansfulle fangen, sprang det et blodkar i dens apehjerne, og fingeren på avtrekkeren fikk ledningsbrudd. Gamlingen lutet seg over rekkverket, hang der som død med gapende kjever, revolveren vippet som en loddtyngde i stubben av en finger.

– Nå får du legge deg da, bestefar! ropte det fra halmen. Og denne menneskelige stemmen fra en ukjent, løsgjorde Natteapen fra lammelsen, den sukket tungt, dro seg av rekkverket og subbet på nakne føtter tilbake til leiet. Jeg lo meg inn i søvnen på ny.

Resten av denne første natt i vårt fangenskap hendte intet nytt for min ytre bevissthet. Jeg hadde drømmer om kjære jeg hadde forlatt, men etter som jeg svevde opp gjennom de våkne lag, ble de ansiktene jeg hadde kjent utvisket. Lenge lå jeg i halvvåken tilstand og lyttet til morgenens oppstandelse. Et fuglekor hvis make jeg aldri noen sinne hadde hørt, samlet seg i stadig større mengde og styrke. Men tonene var mørkere enn de jeg i min flyktige erindring kjente av fugletoner, og det var som om mange struper på en gang samlet seg fullstendig i en eneste tone. Dertil sang de med ord, og jeg forsto at de sang om en gud og en himmel og en frelser. Det var skjønt og bevegende. Samtidig kjente jeg solstrålenes kjærtegn over mine øyenlokk, og da jeg forsiktig åpnet dem var de ikke lenger så stive og smertefulle, og mine skyteskår var dobbelt så store som de hadde vært om kvelden. Den røde morgenen flammet ned gjennom skimlete ruter, som en ild gikk den i halmen, støvrøyken sto i skjelvende strimer. Vi løftet hodene fra våre leier, kjente og ukjente ansikter så på hverandre, med undrende trekk tok de til seg sangen og tonene. Med møye fikk jeg snudd kroppen, slik at jeg kunne overse den del av rommet som hittil hadde vært bak ryggen min. Men der var ingen vårfugler svirrende under taket, ingen forvillet sangflukt inn av åpne vinduer. Alle vinduer var lukket, høyt på veggene, for høyt til at noen kunne nå opp med strakte hender. Og det var bare himmel og ingen grønne trær i dem.

I rommets ende sto en veldig tavle mot veggen, det måtte være et bilde snudd med ryggen ut, jeg så lyset leke i kingel og støv. Under feltet sto en spinkel skikkelse foroverbøyd og spilte på et orgel. En annen knelte ved siden av ham og dro belgene med hendene. Rundt de to satt noen menn og sang salmen.

Jeg speidet etter deres loddenhet, men de var kledd og skjulte sin art. De hadde lysende, hårløse ansikter, ikke lik noen av dem jeg hadde sett om kvelden. Så bundet var jeg av synet at jeg ikke aktet på de andre som satt omkring meg eller som ennå lå i sin søvn. Og da salmen tidde, vendte orgelspilleren seg mot oss, foldet hendene og fremsa Fadervår. Jeg ville folde hendene med, men de var uvillige, og jeg skimtet andre hender som hvilte i tvil, i motvilje eller i søvn. Jeg mintes plutselig klart at jeg hadde bedt Fadervår som barn, under min mors forbønn om kvelden. Siden hadde det vært gjemt i meg som det fullkomne dikt det er.

Midt i bønnen hendte det. Natteapen skrek fra galleriet, og idet vi vendte blikkene dit glimtet det fra apens revolver, den skjøt av en rekke skudd mot taket. Straks etter ringlet det i nøklene, vi hørte opphissete aperøster, dørlåser som smalt og hengsler som skrek, trampende støvler. De strømmet inn til oss i tredobbelte rekker med dragne våpen.

De knektet oss hver enkelt, utrolig raskt og behendig, som om de svang seg ned over oss fra usynlige lianer. Før noen rakk å reise seg eller verge seg med hendene, hadde hver eneste en av fangene fått et kakk i bakhodet av en revolverkolbe. Det hadde en eiendommelig virkning. Smerten av slaget fulgte momentant, men de kunne sitt triks til fullkommenhet, det fulgtes av en sløvhet i hele organismen, i hjernen inntrådte en klarhet samtidig, som en vindstille, og en ydmykhet. Jeg kjente dette kolbesjokket fra tidligere omgang med apene og deres terrorteknikk. Ikke det store brutale slaget, som førte til totalt bevissthetstap, men det lille knokket som var jevngodt med en injeksjon av en blanding av paralyserende og narkotiserende midler. Jeg hadde i det forløpne døgn fått atskillige av dem. Deres virkning forløp seg til timer, de måtte stadig fornyes for å oppnå en sammenhengende tilstand.

Etter knokket, som denne gang var særlig lett, så jeg på ny dyrene med deres opprinnelige karaktertrekk. De krøp sammen i halmen, noen flekkende tenner, knurrende, andre klynkende og skuddredde. Mange lot som de sov, og de som hadde kofferter krøp i dekning bak dem. Labber trakk til seg sine klør, og haler forsvant mellom skjelvende ben.

Selv hadde jeg en beskyttelse i mine skamslåtte øyne, fordi jeg kunne sikte ubemerket med dem, lik skytteren gjennom sitt skyteskår.

Apene stilte opp etter å ha ryddet tilstrekkelig plass på golvet foran langbordet, de som hadde ligget nærmest ble sparket og drevet unna. Apene stilte i tre geleder, det var sju aper i hvert. Den store apen med nøklene i den ene hånd og revolveren i den andre hvilte en stund i situasjonen, overveiende det neste skritt. Den flirte og gned seg i munnhårene.

De var fullstendig likt utstyrt. Lange soldaterstøvler, hæljernslåtte, knirkende, blankpussede. Apenes egenartede ganglag framhevet knirkingen på en både rytmisk og suggestiv måte. De brune luene med gullrennene og med en blodigrød apeklo på sølvbunn over lakkskyggen, var så store og rommelige at apeøynene alltid hadde tilstrekkelig skygge. Men når de lo, gled luene bak i nakken på dem så de fikk et åpnere og nesten godslig oppsyn. De brede bandolærreimene med pistolfutteralet var ellers alt kroppen var kledd med, læret stakk gult av i det brune hårlaget. Nøkleapen hadde et gult armbind med to røde klør i kors på. Ellers var de uten distinksjoner, så nær som et par som hadde en slags utmerkelser festet rundt venstre brystvorte. Jeg kunne ikke tyde dem. Så nær som Nøkleapen var de alle småvokste, men brede, med stor armvidde og hjulte bein. De brummet på en marsjtone når de gikk i geled. De fleste tygget uoppholdelig tobakk, tok seg rett som det var en ny buss av en grov, svart og firkantet skrå. Bare den aller minste, den med den fiolette kvisenesen, røkte sigaretter, men aldri så lenge den sto på linjen.

Vi ventet på fortsettelsen, men jeg var uten spenning. Heller ikke skrekken hadde særlig makt, den var der bare som en gammel minnelse dypt i meg, og ville komme igjen når virkningen av revolverknokket fortok seg.

– Hvem var det som spilte? skrek den store apen mot oss. Den fikk ikke svar.

– Hvem var det som sang?

Den fikk heller ikke svar på dette spørsmålet, men syntes fornøyd med de tause og slo seg på støvleskaftene med nøkleknippet som for å markere stillheten.

– Hvem var det som ba?

Vaktapene ble dødsens alvorlige, den store apen spente musklene, dens firkantede brystkasse hevet seg med magen i ett strekk så bandolæret ble så slakt at pistolfutteralet falt ned i skrittet på den, ansiktet svartnet.

– Hvem ba dere til? Hvem ba dere til?

Den gjentok spørsmålet med flekt tanngard, hjørnetennene gled fram foran underleppen.

Det murret i vaktgeledet, de hårete hender famlet om pistolskjeftene.

– Godt, sa den store, alle for en og en for alle. Sju av dere dømmes til enecelle. Skriver, gi meg manntallslista!

Den hvite apen som hadde holdt seg borte hittil, ilte inn med sine papirer, bladde urolig i dem, det lyserøde blikket flakket over oss, minen var både dyster og forpint. Og den tok til å lese av sine lister som i åndenød, navn etter navn i alfabetisk orden, lavt, men likevel tydelig og fri for uttalevanskeligheter.

Men før den store apen rakk å bestemme seg for det første gissel, reiste de seg opp fra halmen. Først han som hadde spilt på orgelet, en mager, skallet mann med store svetteperler i den hvite pannen. Så de andre, de som hadde sunget med ham, og de som hadde bedt med ham. De gikk fram til apene, jeg så ingen dyretegn hos noen av dem, og der de sto samlet sto det et sterkt lys av dem, og det var annerledes enn solens. Det var tolv av dem.

– Det var jeg som spilte, sa den første, og han hadde noe av den dype orgeltonen i stemmen, uredd og stigende. Han gned seg lett over bakhodet med en rolig hånd, og jeg skjønte at knokkets virkning var ved å tape seg hos ham.

– Det var vi som sang, sa de alle med forént røst, de hadde alle stemmer med farger fra orgelet.

De strøk seg over bakhodene, ranket seg, løftet pannene, og smilet kom over hver eneste munn.

– Og det var jeg som ba! sa den første.

Men den store apen var i ferd med å telle dem, uinteressert i bekjennelsene, den talte dem om og om igjen, de var tolv.

– Jeg sa sju! skrek den frådende. Et ord er et ord!

De ble stående, ingen trakk seg bak den annens rygg, de tolv var lett å telle.

Storapen behersket seg, knyttet hendene om bandolæret og betvang sitt sinne. Bød skriverapen å telle til sju. Skriveren fuktet fingeren, pekte dem ut der de sto og pekte dem samtidig ut av papirene, blek og lidende. Jeg fikk den tanke at den måtte ha kreft, huden dens var gulaktig mellom de bleike hårene. Den begynte på Orgelspilleren og valgte seks til. De fem ble stående, en av dem løftet hendene protesterende, og da så jeg et lite nytestamente i dem. Den store apen sa et kommandoord, og den vesle apen skrittet fram, heiste seg opp på protestanten og knep behendig den lille svarte boka, leverte den med perfekte hælsmell til den store som stappet testamentet i det tomme pistolfutteralet. Deretter skrittet hele troppen fram, omringet de sju og ga de fem hver sitt raske revolverknokk i nakken. Det var som en oppvisning av gymnaster, de var i ansiktshøyde med mennene på et blunk, knokket og svang seg ned igjen. De fem snublet fortumlet tilbake til halmen. De sju ble trengt sammen og drevet mot utgangen.

Tåken tok til å gli av meg, jeg så rommet utvidet av sol, jeg så ansiktenes skrekk og vrede, og jeg kjente et hat stige opp i meg, men mine lemmer ville ikke lystre det. Det ble bare et stønn over leppene, det som skulle vært et rop. Og jeg hørte de kvalte ropene rundt meg, som en bundet kraft under jorden. Den store apen sto flirende, også den hørte det, og latteren gurglet i apestrupene, samtidig med kneppene i revolvernes sikringer. Skammen grep oss, en gift i blodet drev hjerteslagene opp. Apegjengen førte de dømte over golvet, triumferende, uten å trenge til slag og spenn, for de sju gikk frivillige som får. Men de var annerledes enn de snauklipte sauene som var blitt drevet inn om kvelden, jeg så dem nå med nye øyne, de lignet hyrder og de var mennesker.

Min tilstand kastet meg så voldsomt fra det vrange til det rette, eller for det jeg visste fra det rette til det vrange, at jeg var uten fysisk reaksjonsevne. Jeg lå stille på min rygg, hendelsenes slag rammet mer i mitt indre enn i mitt ytre.

Og det hendte i rask rekkefølge mer denne morgen som måtte være en av de skjønneste i sin måned mai, men som her skjulte sin skjønnhet i livløs halm fra en glemt sommer og en forbrukt grødens høst, en skjønnhet som i denne timen var usynlig for apegrin og for trette menneskeøyne.

– Nei, så faen! ropte det fra halmen, et blankt, et ungt, trassig og fortvilet rop. Jeg så ikke den som ropte, men jeg følte ham så sterkt som steg han ut av mitt eget bryst, sprengende dets ribben for å bli fri, med hælen på mitt hjerte for å finne fast grunn. Og han steg fram av vårt nederlag, men jeg så ikke hvordan han var kledd eller pelset for min egen skams skyld, jeg var uten rett til det og hadde bare mot til å lytte til hans stemme.

Apene stivnet, grepene i de arresterte visnet, fliret sloknet i et mørke under apeklotegnet.

– Alle for en og en for alle, sa den unge mannen, jeg hørte hans faste skritt i halmrasselet.

– Kamerater, la oss forene oss med dem som tror!

– La den være martyr for Gud hvis lyst det er å være martyr for Gud, svarte en i halmen, en stemme jeg kjente, men nå har glemt eieren til.

– Du tar feil, sa den unge, jeg har ingen Gud, ikke det jeg vet, men jeg har et menneske jeg er glad i, som jeg tror på, og jeg vil ha lov til å tro, jeg vil tro! Ingen skal ta fra meg min tro!

– Jeg tror faen var i orgelet, jeg, mumlet det fra annen kant i halmen, var det ikke bedre de tok denne spellkassa fra oss.

Nå lettet paralysen, de hadde vært for sparsomme med knokkene sine, vi trengte snart et nytt knokk for å være snille. Og den store apen forsto situasjonen, kommandoordet hujet over oss. De arresterte fikk straks bedøvelsen. Men vi andre var likevel for mange i en omgang, og den unge mannen sloss med dem. Han hadde krefter for dem alle, men til sist fikk de dynget ham ned, de mauret over ham og ga ham alt de kunne. De var bare for mange, de krydde så tett og slagene falt så tett at de oftere rammet hverandre enn de rammet ham. Han ble rolig under dem, de krabbet av ham og lette etter luene sine, tørket blod av nesene, famlet på løse tenner. Mens det foregikk, holdt den minste apen Orgelspilleren og hans feller dekket med revolveren, og den store apen svingte uopphørlig pistolmunningen mot oss andre. Da det var over, bar de den unge mannen mellom seg ut, de sju dømte og Nøkleapen avsluttet følget. Skriveren trakk dørene for, til det bare ble en liten åpning igjen, og i den ble det hvite, dradde ansiktet værende. Stillheten falt over oss, inntil en sa:

– Han var bra dum som nevnte jenta si.

– Sa han noe om jenter?

– Den han var glad i, det mennesket han trodde på. Det skulle han aldri ha sagt noe om. Nå er det ikke lenge før de tar henne også. Synd at han sa så mye, de er raske i oppfattelsen slik. De tør ikke la henne være fri dagen ut.

– Han skulle ikke ha sagt noe i det hele tatt.

– Det er vel heller flere av oss som skulle ha sagt noe.

Samtalene ble livligere, somme steder hissige. Men jeg var utenfor det, jeg ville så gjerne ha sett den unge mannens ansikt, jeg fikk ikke se det. Ikke før de bar ham ut, og da var det blodig og umenneskelig. Men jeg så hva som lå igjen etter ham, midt på golvet hvor de hadde apet ham ned. Det lå en ham der i solspillet, et skinn, han hadde befridd seg fullstendig for dyrehammen mens han kjempet. Den var vakker, med skinnende mørkt hårlag, men med noen blodflekker lik dråper i hårene. Det kom en lengsel i meg etter å stryke hånden gjennom den forlatte hammen, få bloddråpene på fingrene, tørre dem vekk. Men kroppen min lå som i en søvn, jeg maktet ikke løfte en arm, og det kom ikke en lyd ut av munnen min, da jeg ville rope til dem at de måtte ta vare på skinnet hans mens han var borte. Fortvilet søkte jeg etter blikkene deres, for jeg var redd at Skriveren allerede hadde sett det, at det var det den sto der i dørgløtten og glodde på. Snart ville den komme snikende og stjele det deilige skinnet, for å gi det til en hunape, så den kunne pynte seg med det.

Da fór gleden i meg, som om alle vinduer var blitt åpnet og vårvinden feide all stanken ut, og et gyllent blomsterstøv hadde fordrevet det grå støvet fra solsøylene. Tårene strømmet ut av mine forbrente øyenhuler, det kjentes som et mildt regn mot kinnene, og jeg hørte fuglesangen fra det fri landet langt utenfor fengselet. For jeg skjønte på blikkene at de så det samme som jeg, og de reiste seg i halmen og befridde seg en etter en, kastet hammene sine for hverandre, dynget dem opp over den som hadde ligget der ensom.

Jeg famlet etter min egen loddenhet, men fant den ikke, og da lægehendene gled over mitt bryst og min panne, skjønte jeg at han hadde hjulpet meg og kastet hammen min til de andres.

Det var noen som vegret seg, men de våget ikke å bli i sine skinn for den overmakt som stadig ble større og større. Og ville de ikke selv, så rev de andre med forente krefter hammen av dem og slengte den i avfallshaugen. Men kanskje beholdt de likevel en bit, et revet stykke skinn, som de stakk unna for å ha en prøve, om de skulle synes de fikk bruk for hammen igjen. Og jeg ba inderlig i mitt hjerte om at jeg for min del ikke måtte ha fått beholde det aller minste, ikke annet enn det hår som er menneskelig, skallens hår, skjeggveksten og det lille som er til pryd for min elskerevne. Jeg ba om at selv om en apevinter ventet meg, måtte jeg få møte den naken.

De ble så glade alle sammen, da de hadde befridd seg, de lo og sang og flyttet hele skinndungen bort til latrinedunken som flommet over og skjemte skinnene slik ut at de ikke ble salgbare.

Hele tiden holdt lægen meg i hånden og deltok i min glede, drev utrettelig feberen vekk fra min panne med sine bare hender. Samtidig holdt han øye med spionen i dørgløtten. Men da en dristig og lett en som jeg dro kjensel på gjennom hans katteaktige bevegelser, spratt opp i et av vinduene og åpnet det så en svale stormet inn til oss og flyktet rundt taket med sitt kvitter, forsvant spionen i døra, og straks etter hørte vi nøklealarmen.

De kom ikke inn til oss denne gangen, vi hørte støvlejernenes stormgang i en trapp, og så fylte de galleriet hvor nattvakten måtte ha forsovet seg. Natteapen hadde sovet hele tiden.

– Å er det på stell! kvinket den og tumlet av madrassen, så å si splitt naken fordi den hadde lagt seg uten støvler og bandolær. Men den ble helt vekk i trengselen av fullt armerte vaktaper. Så begynte de skytingen.

Jeg lå som jeg lå, og de som sto eller satt kastet seg ned i halmen, kulene gikk som en haggelskur over oss. Jeg ventet på blyslaget, gjettet i en slags undring på hvor det måtte komme, i brystet, i pannen, i min spente strupe, jeg ventet på det som det uunngåelige. Til jeg hørte advokatens rolige hvisking i mitt øre:

– De skyter på blink, og de skyter godt.

Og da lægen hjalp meg med å snu hodet, så også jeg det gjennom en stubbmark av halm.

– Sett på maken, de har jagu tidelt skive i altertavla, hvisket Grisler ved mitt annet øre.

Og jeg så det selv, i den store strietrukne baksiden av bildet over orgelet, var det tydelig malt inn en skyteskive, høyt nok til at skuddseriene ville gå over hodene på oss, selv om vi sto. Men kameratene lå paddeflate helt til det siste skuddet, og da hadde de tømt sine apemagasiner. Tierfeltet i blinken var skutt vekk, som skåret rent fra sin sirkel.

Da lo apene, og det var verre enn skuddene, de lo så kulden gikk i oss, nå vi var uten skinnbeskyttelse. Men den lille frostilingen gjorde godt for meg, jeg som lå og brente i feberens ild, og det klarnet i hodet.

De holdt opp like fort som de begynte, marsjerte disiplinert ned av galleriet og tok natteapen med seg. Og livet blant oss ble på ny roligere og tillitsfullt. Svalen var fremdeles på leting rundt veggene, til den endelig fant det ene åpne vinduet og jublet ut med kruttrøyk om sine vinger.

Jeg falt i søvn, og samtalenes lave larm kom lenger og lenger vekk fra meg. I et lyst og våkent øyeblikk, like før jeg sovnet fullstendig av, så jeg kameratene samle seg ved inngangsdøra som sto på gløtt. De fikk hver sin tur til å kike i gløtten, og en som kom tilbake og hadde sett, han sa:

– Skriveren er syk, og jeg tror jeg vet hva som feiler den. Den vil så gjerne bli kvitt pelsen sin, det er derfor den sitter der ute og lugger hårdotter av kroppen. Stakkars arme apedjevel, hårsår er den også.

Jeg kjente at morgenen var fullgått, at den begynte å gi av sin varme til meg i søvnen.