Nils Johan Rud

Vi var jordens elskere

Roman

Gyldendal

Døden

Langt unna ble det ropt på ham, et høyt og tynt kvinnerop. Navnet hans. Det stanset ham ikke. Han var ikke helt sikker på det heller, for det kunne være et rop fra for lenge siden, som var gått seg vill her i skogen.

En gang hadde hun ropt på ham slik. For noen år siden. Slike rop ble fredløse. De lå i jorda og telet om vinteren. Om våren kom de seg fri og ventet mellom bark og ved på at noen skulle komme forbi.

Om tusen år ville hun rope på ham, om vårene, og akkurat her. Hvis han svarte henne nå, med navnet hennes, fikk de to ropene kalle på hverandre i evigheten.

Han svarte henne ikke, så kanskje hun ville gå trøtt og tie om tusen år.

Nei, han ville ikke gå igjen her. Her skulle det bli stilt etter ham.

– Henrik!

Han stanset halvt, stønnende etter løpet, slo over i gange. Skogen ble tettere, jordbunnen var blakk og rå etter den siste skyggesnøen.

En liten stund, mens han fikk pusten ned, hjertet roligere, anstrengte han seg med minnet. Var ikke i stand til å huske det. Hun hadde ropt så ofte på ham i den tiden. Med en redd røst, og samtidig så blank. Men det var jo blitt borte noen år. Og han fikk ikke tak i den tiden. Som om det hadde vært en annen som hadde levd den. En han visste om, visste navnet på, en som var død. En som hadde dødd en gang, og nå skulle dø en gang til.

Med ett sto han og lyttet, så spent at det dundret i ørene, vårlufta fosset hvitt over ham.

Hun ropte ikke flere ganger. Så måtte han ha innbilt seg det. Så måtte han et øyeblikk ha grepet i et lite minne. Som så mange ganger. Men som alltid når han ville ha det hele, når han ville ta det i seg og eie det, så var det bare en stump av noe. Han hadde mistet hukommelsen slik.

Og det forsto de ikke. Og for det han selv forsto, kunne de ha det på samme måten selv.

De var brent ned til grunnen, med hus og innbo og eiendom. Så var de bygd opp igjen på branntomta. Var blitt nytt hus, nytt innbo og ny eiendom både innvortes og utvortes. Og var blitt fremmede på stedet. Fremmede for alle som hadde levd der før. Fremmede for en slik en som ham.

Han kunne vel også greidd å bygge opp igjen, og bli ny, bli en annen. Isteden hadde han visst prøvd å samle sammen, alt som var brent. Men han kunne ikke finne noe av det igjen, fordi han ikke dro kjensel på noe, fordi han hadde mistet evnen til gjenkjenning.

Nei, han var ingen nybygger. Det er ikke alle som er det. Men de andre, de som er nybyggere, de kan ikke fatte noe annet. Fordi de er så enkle, som årstidene, som spiring, modning, forråtnelse, spiring, modning, forråtnelse, uforanderlig kretsløpende. Og de er flest.

De vokser seg fra det, og så lever de seg fra det.

Han kunne bare leve seg fra det, eller dø seg fra det.

Symrene sto og kastet kronbladene sine rundt ham. Han gikk videre inn i de små solslettene hvor det var grønt, og vind og tidlige insekter tok støv av de levde blomstene og bar rundt. Han så det der han strøk forbi, men han sanste det ikke, fikk det ikke i seg.

Merket seg fuglene som var kommet, den og den som sang, strakte seg etter tonene i en tørste, som etter lyden av rislende vann. Det holdt ham ikke tilbake, intet levende hadde makt på ham. Og det flate, sentimentale dompapfløytet, det samme om og om igjen av en etternøler under vegs til storskogens rugeplasser, fikk ham til å se etter en passelig stein. Men det røde brystet var gjemt av bar, og han kunne ikke steine et fløyt i hjel.

Nå kjente han seg igjen i lendet, og han hadde jo sprunget her noen ganger, en gang guttebarbeint på stiene. Siden tungskodd. Først i leik, så i lyst.

Han tumlet over en rot, ble liggende på kne, noe holdt ham så han ikke reiste seg straks.

Mauren krøp sin vårvåte veg mot tua under grana med gokvae i stammen. Her duftet demringsrød linnea over mosen ut i juni, følger av små lysklokker i linneanetter. Her kjente han seg igjen, men maktet ikke minnes linneaduften. Det var bare et navn. Om ikke akkurat her så her likevel, under varmen og kjøla av en stor gran, bare sett av Gud. Her hadde han blødd i ormetelgen der den sto som en skimmergrønn jungel for alt som kunne krype. Han stupte fra et reir i grana en gang, bregnene flammet av neseblod, det ble et lite rødehav i maur jungelen. Han hadde satt en barnålbåt på havet, og lot den seile uten en sjel ombord, da han oppdaget at det bare var en regnputt som det fløt ut et par bloddrypp i.

Som han mintes det nå! Om et øyeblikk ville bruddstykket smuldre.

Og kanskje var det her i mosens jentemykhet han første gangen lå skjelvende og så det piple ut et gråhvitt, klumpet blod av den harde kroppen, stirret på det der det blandet seg med plantelivet. Han syntes det var mange små blinde øyne i det. Var det ikke her, så var det et sted som var likt dette og hundre andre. Etterpå hadde han sittet der til han frøs for å se øynene åpne seg og bli seende, for å se det vokse opp rare liv med mosekropp og menneskeøyne, som han var far til. Han hadde vært der til mørkningen, fordi Gud hadde lurt på ham ned gjennom baret hele tiden.

Og han hadde blod på hendene ennå, levret blod. Og kniven, handa verket av å knytte seg om knivskaftet.

Han ville slenge kniven fra seg, men den var blitt en del av ham selv, en forlengelse av armen, et langt stål ut av hjertet og gjennom armen. Bare den skarpe odden stakk fram av neven. Han kunne kjenne det kalde metallet i musklene, det skar i kjøttet hver gang han rørte armen, men var grovt og uslipt der det bøyde seg inn i skuldra og fylte hjertet med bare rå jernet. På den nakne eggen var det blod, og det lå størknet over knokene og mellom fingrene. Men det var ikke hans eget blod. Det var hans brors blod.

Han fikk ta det med seg.

Om han sleit armen av, kunne han bli kvitt det og kniven.

Han hogg kniven i granleggen og holdt fast, ba om en storm som kunne rive grana opp med rota og ta armen hans med.

Men han eide ikke makt til stormen, og Gud bare lurte i baret. Så måtte han dra kniven ut og ta både den og armen med seg.

Bekken gikk forbi, det var ikke fuglenebb og vingesus, men vann, tørsten raspet gjennom ham igjen. Han hukte seg nedover den slakke skråningen, redd for å gå oppreist, det skimret for synet, klorofyllen ble rød.

Kjørte hele hodet ned i en kulp, kjente etter hvor lang tid det ville ta, som om han pumpet opp en blære til dens ytterste evne. Litt til og den ville splintres av det indre trykket. Etter eksplosjonen ville det ikke være mer. Men akkurat i det siste sekundet levde han så intenst at han kunne løfte all pinen på jorden og sprenge den.

Han reiste seg i et brøl av lys og luft i det sekundet, kvalm av den stingende smerten i øreknutene, forvirret over at det kunne vært gjort så fort. Som å stikke en dynamittpatron i munnen og holde ut den tiden en kort lunte tok på å brenne inn til knallperlen.

Så bøyde han seg rolig over den myrbrune strømmen og drakk, det smakte myrmalm og blod. Drakk til han jamret seg og spydde ut igjen.

Nå kunne han vaske blodet av handa, få den til å slippe kniven. Den ville ikke, den var i knivens vold. Og han hadde holdt den bak seg over veikryggen hele tiden mens han drakk. Med den andre handa øste han rent vann fra strømmen og vasket gjørme og bekkerusk av ansiktet. Strakte handa med kniven fram, da han satt og var blitt klarere. Lengtet etter en kald strøm over handa, lengtet etter å se knivbladet blinke mot den svarte ørekytebunnen i kulpen.

Det ville være feigt, det ville være feigt å ikke ta det med seg. Og handa var redd vannet, den kunne komme til seg selv igjen og handle stikk imot driften i ham. Han våget ikke vekke den høyre handa si i det iskalde bekkevannet, den sov og skulle slippe å gjøre hverken vondt eller godt mer.

Og nå hastet det. Nå var han på rett veg, hadde bare å følge bekken, den kom fra tjernet.

Like før der den rant ut, ville han bøye av mot vest og fortsette opp hvor lendet steg, så ville han komme fram på et bergheng over tjernet. Der fikk han sol mot seg og kunne se til bunns innunder berget, se det springe fram en slimgrønn fot under vassyta, se hvor grunt det var innerst der berget skrådde brått ut mot liljeblekkene og ble borte i gjørmedjupet. Det var to måter å gjøre det fort på. Stupte han langt ut og rettet kroppen som en pil mot bunnen, kunne han stupe armer og hode fast i gjørma. Lot han seg falle tett ned langs berghenget, ville han treffe berget med hodet en snau halvmeter under vassyta.

Han var så spent at han tok til å løpe igjen, nesten nysgjerrig etter å få vite sikkert om det var to måter og ikke bare én.

– Henrik!

Ropet enda en gang, så uventet at det skvatt i ham. Og det var ikke ropet hennes. Det var nærmere enn hennes og ikke noe vandrerop i skogen. Brorens røst.

Broren ropte etter blodet sitt. Enda så lite det var, ikke mer enn at han bar det på fem knoker og en knivegg. Kunne det være noe til blod å få igjen. Det rant ikke lenger, det levde ikke lenger, det råtnet i vårværet.

Ropet steg i ham, løftet himmelen så den ble fargeløs, kløvde skogen så den gjennomlystes foran ham, åpnet seg videre jo lenger han sprang, gjorde ham gutteredd. Han sprang og gråt, en guttegråt som plutselig hadde innhentet ham over alle vintrer og somrer.

Hadde han ikke tanker for sine etterlatte, nå når han brukte opp de siste tankene sine, var de ikke noe av ham selv som ble tilbake?

Elisabeth. Småguttene. Og langt bak dem, som i skyggen av låveveggen: Eli. Elisabeth og Eli var den samme, en del hver seg til en kvinne. En gang trodde han at han eide skaperkraft til å forene dem, gjøre en kvinne av de to og eie henne. Da han ikke greidde det, kunne han ikke bestemme seg for hvilken part han skulle beholde.

Men småguttene var et resultat, hver for seg en hel av det halve. De var fremmede for far sin likevel, og det var dem mer bevisst at de hadde to mødre.

Han skulle ikke dø fra noen. De hadde forlengst grått over ham, over en savnet, over en mann og en elsker og en far som lå et steds på ærens mark.

De tilga ham ikke at han kom tilbake og spøkte for dem. Han hadde krenket noe i deres innerste, han hadde krenket sitt eget minne.

De kunne fått restene hjem i en askeurne, om han var blitt funnet. Nå måtte de begrave gjenferdet.

Hun hadde aldri vært hans slik hun skulle. Aldri annet enn et bilde inne i ham, som han ustanselig hadde malt og diktet om på. Og det var blitt mange bilder av det ene, lag på lag lå de på hverandre, og de første var forlengst utslettet og glemt av de siste.

Han hadde prøvd å trenge gjennom lagene av bilder, inn til det opprinnelige, det sanneste av dem, men han fant ikke Elisabeth igjen.

Nå hadde han tenkt på dem, gjort hva han var skyldig mot sine kjære. De var ikke hans lenger, andre skulle eie dem, fremmede skulle dele boet etter ham. Og de skulle vokse og leve seg fra ham.

Nå var han ved vegs ende, og det var godt. Det var som en lette i gråten, disse hikstene som resignerte, eller som ventet at nå blir det godt igjen, nå skal du ikke gråte lenger.

Han var ikke redd for å styrte utfor. Han hadde styrtet mye forferdeligere utfor enn denne gangen, i ild og eksplosjoner over fiendens land.

Han trykket armene mot hodet og stønnet, med ett var det som den ville heten i det brennende flyet sluttet seg om ham på ny, og det samme mørke stønnet med det blanke ordet løsnet av strupen:

– Vann!

Nå hendte det om igjen. Og han måtte gjennom det på ny, fordi han unnslapp første gangen.

Han rettet armene ut for seg mot fallet, fikk se kniven blinke og slapp den fordi den plutselig var noe fremmed i gjenopplevelsen. Kniven klingret i berget og gjorde et sprett utfor, gikk med et bløtt smikk gjennom vassyta.

Slik kom hukommelsen alltid tilbake i opprivende glimt, flammet opp og sloknet.

Han svevde ikke, han kjente harde steinen under føttene. Han hadde ikke noe avsindig tiltagende luftpress mot hørselen, bare et blidt sus av en maivind som kruste over tjernet. Det steg ikke fremmede åkrer, veger og hus med rasende fart opp mot ham. Bare en brunlett tjernyte lå rolig noen få meter under ham og ventet.

Men han hadde denne tørsten som var selve dødsangsten. Han hadde ropt på vann i det styrtende flyet. Nå husket han det, et minne i strupen.

Han var tilbake til tid og sted. Men hadde mistet balansen, kavet for seg på berghenget, prøvde rette opp kroppen som veltet forover, som hadde han grepet for langt ut etter kniven i det samme han mistet den.

Kroppen vippet som en vektstang, stivnet til og gikk hodestups ned langs bergsiden.

Han verget for seg med hendene i det samme han skar under, var bevisst at han bøtet av slaget mot hodet like under vannflaten. Kroppen veltet seg mykt over på ryggen og skrenset nedover bergfoten mot myrbunnen, med ansiktet vendt oppover.

Et mørke senket seg for bevisstheten, for det skimrende, urolige lyset oppe fra dagen, og med det samme fyltes han av et motlys, et lys nedefra, som silte innover lave kornsletter med en lang horisont uten høyder.

Djupt inne i kornåkeren hadde han sovet de timene det var mørkt. Våknet gjennomspeket av frost, stirret sløvt mot solrødmen i horisonten.

Nå var han fri, fri som et dyr. Ingen så at han snek seg av sted i mørket, og det var ingen vakter der hvor han hadde regnet med dem, der han ville slå dem ned med sine tomme hender. Men det hadde hendt noe i leiren like før, mens det ennå var lyst. En ropte at det var fred. Og da en hadde ropt, ropte flere det samme ordet. Vaktene drev fangene tilbake med geværkolbene, men de stakk ikke noen med bajonettene, og det ble ikke løsnet et skudd, enda ropet bredte seg over hele leiren. Og egentlig var det ikke noe rop, men en mumling, en uro som steg og sank som dønninger, løftende en ufattelig lykke når de steg.

Han krøp gjennom piggtråden i mørket.

Det var sant alt sammen. Han kan se det på klærne sine, som en gang har vært en uniform. Nye flenger og nye filler i den. Plutselig ler han: at han kan huske hvor mange rifter og flenger det hadde vært i den før! Før freden.

Han gir seg til å telle, velter seg rundt i de knitrende rugstråene og farer over seg med de beinete fingrene. Det er ikke tvil, og hendene er opprevne, skitten i huden skorpete av blod.

Han hadde rømt fra dem i går kveld. Så langt husker han tilbake, så klart at hver eneste liten ting under vegs er i behold. Han luktet seg ut gjennom sperringen, luktet seg til hver eneste tråd. Til han kravlet inn i en ny lukt, råttent vann. Men så snart han vendte hodet og snuste bakover rev piggtrådrusten i nesen. Og han hadde kastet seg ned i grøfta og drukket av det stinkende vannet. Brakk det opp igjen, men ble kvitt tørsten. Tørsten som la et reip om halsen på ham hver gang angsten hadde tak i ham.

Her han ligger slikker han nattefuktighet av stråene og er ikke redd lenger. Han hadde ligget i grøfta til det ble stilt på vegen, til den siste militærbilen hadde feid forbi med overmalte lyskastere. I leiren var det stille hele tiden. For det han visste hadde også vaktene rømt.

Selv hadde han rømt fra både venn og fiende. Fordi han ikke hadde stunder til å vente. Han skulle ut og lete etter seg selv før freden ble for gammel, han måtte ha funnet igjen seg selv før det for alvor var blitt fred.

Så firsprang han over vegen, gjennom et kratt, og var heldig som kom beint på ei lita bru over elva. Heldig som slapp å svømme, og krabbet rett inn i åkeren på andre siden elva, åt seg mett på de ennå grønne aksene før han krøp videre så langt at han mente han var kommet midt i åkeren. Han hadde vært tung og søvnig av en sanselig lykke og ingen ting annet. Og hadde sovnet nesten med det samme, i et lett duskregn som nynnet i åkeren.

Nå er han våknet av det, nynnet risler i øret. Men himmelen er ren, ikke en regnsky. Det er en røst han liksom kjenner, en kvinnelig sang han har hørt for lenge siden, i den tiden som er uten navn for ham. Det slipper ham straks han begynner å regne bakover og ikke rekker lenger enn til kvelden i går. Men han har en forventning i seg, en stille lengsel som er ny, og han tar øynene fra de mishandlede hendene og lukker dem for å lytte.

Hun synger lavt og halvt inne i seg, som om hun bysser et barn. Det er ikke ord i sangen, men tonen taler likevel, et språk som er hans eget, som han har tatt opp og opp igjen inne i seg og funnet flere og flere ord til i hele den tiden han nå har hørt bare fremmede språk omkring seg. Hans eget morsmål er kommet tilbake til ham av seg selv, kom med tingene i leiren, han fant etter hvert ordene for dem alle. Men ingen hadde det navnet han lette etter. Og ingen og intet hadde de navnene som var blitt borte for ham.

Denne kvinnerøsten med morgenvinden i den fremmede rugen må være en han har hatt kjær, en mor, en kjæreste, en hustru, eller kanskje en søster. Han gjetter på alle elementene i kvinnen, for å bli sikker. Men han er allerede sikker. Det er ikke noe i kroppen hans, ingen lyst som spenner seg under røsten hennes. Så det må være mor hans som synger for ham.

Når han åpner øynene tier hun, og han ser at sola er nærmere grensen mellom jord og himmel. Om en liten stund vil den flamme opp over det flate landet, og så må han akte seg, så må han ligge i skjul og vente på kvelden, før han kan ferdes videre. Men innen da må han ha funnet det, han må skynde seg, mens det er her, før det flyr fra ham igjen.

Det er en usvikelig sikkerhet i ham om at nå har han det, bare han leter, bare han er vidt åpen og lyttende.

Han gir seg til å lete, kryper omkring i det unge kornet og søker i grunnen, famler en lind og våt jordvarme inn i hendene. Rykker opp strå og finner det sprengte såkornet, tømt og utsuget, fyller hendene med jord og suger luktene i seg, legger kinnet med det røde arret etter brannsåret mot nedpressete strå og lytter.

Da synger hun i jorda, nynnet stiger og synker under ham, han hører at det gror.

Et hav av groende grønt bølger omkring ham, skyller over ham med saftlyset fra aksenes barnlige kornrader.

Groen! hvisker han. Far min heter Groen. Far min er i vekstene, i alt som blir til, i skogen om våren, i sæden på åkrene, alle steds der han vandrer mot sommeren med de stigende vekstene.

Det var mor hans som sang. Hun sang for ham og broren. Når de lo, så sang hun. Når de gråt, så sang hun. Og når de spurte etter far sin, så sang hun at bare gå ut og let etter ham, dere finner ham allesteds, selv om vinteren er han der djupt under telen.

Han og broren hadde tatt navn etter far sin så snart de ble så voksne at de trengte mer enn bare fornavnet.

Nå synger hun ikke lenger, enten han lukker øynene eller har dem åpne hører han henne ikke. Nå har hun forlatt ham. Slik var hun også i levende live, så snart sønnene ikke trengte henne lenger, fikk de greie seg selv.

Han setter seg opp og blindes av sola som stiger brannrød og veldig. Han gråter mot den, stirrer beint inn i brannen og gråter over en glede som sliter og river i den magre kroppen, stuper med en svart hete for synet inn i kornet med en leende gråt.

– Grøen, Henrik Grøen, Henrik Grøen, Henrik Grøen …

Han kjenner seg selv igjen, og styren av lykke kryper han tilbake til elva, mot den lave brusen av strømmende vann som gir ham retningen. Springer dristig inn i elvekrattet og bøyer seg over et solspeil i en langsom evje under hvislende lauv. Og det utmagrete ansiktet han ser i vannet får fylde i kinnene, rødmer, skjegget faller av det, munnen blir våt og rød, og arret i kinnet forsvinner, øynene blir blanke og begjærende.

– Henrik Grøen, det er deg. Og du hadde glemt navnet ditt. Kanskje kommer du på mer? Bare du får tenkt deg om, bare du får litt fred, Henrik Grøen.

Han drikker seg utørst av sitt eget bilde, kryper på ny inn i åkeren og eter seg mett på groens rå gaver, plukker aksene og suger i seg de unge kornenes melkeaktige kjerner.

Befridd ligger han på ryggen mens dagen stiger og nevner dem alle ved navn.

Elisabeth Grøen. Engebrigt Grøen. Vesle-Henrik Grøen. Og Lars Grøen. Eli Løkken.

Alle sammen navn som er hans, som springer fram og flokker seg om ham bare han nevner sitt eget.

Og med en ny kveld begynner han vandringen tilbake, gjennom skoger og marker, gjennom krigens oppløsning, med flyktningeskarer langs landevegene, tett sammen med fremmede i åpne lastebiler, i kuvognenes stank, gjennom nye leirer hvor navnede og navnløse venter. Vandrer dager og uker og måneder mot Hovhøgda, vandrer på sine ben mot vest og øst, mot syd og mot nord, skiller lag med millioner, forlater tusener, oppgir hundrer, tar farvel med den siste ledsager og blir alene de siste mil av vegen. Da mørkner det opp mot ham, et mørke fra djupet, og han synker i det.

De siste ringene smelter ned under nøkkrosebladene, og tjernet blir rolig under berget. Andeparet som hadde hvilt i skyggen av myrdraget på andre siden og lettet da han stupte uti, kommer i en runde med vinden tilbake, strekker halsene mot berget, snur og fortsetter videre på trekket nordover.

– – –

Da springer Lars Grøen i skogen, tung og grov i kroppen men lett på foten.

Skjorta klistrer seg blodig til den høyre armen. Han har revet skjorta opp i brystet og sett etter at såret ikke var verre enn at det godt kunne blø litt. Han fikk vridd seg unna med det samme broren hogg, det ble et kjøttsår på overarmen, som blødde styggere enn det var farlig til.

– Du må se etter ham, hadde Elisabeth sagt, han er ikke seg selv, han er syk. Du må forsøke å hjelpe ham, Lars. Jeg kan ikke.

Hun hadde rett. Men de kunne vel ikke noen av dem, slik som Henrik var gått i stykker. Og nå var han altså blitt direkte farlig både for seg selv og andre.

Det var med uvilje han fulgte etter, han likte det ikke. Enda hadde han hatt det på følelsen lenge, at noe kom til å hende med Henrik.

Hun sto og ropte flere ganger etter at han hadde gått fra henne. Det var vondt å høre det redde ropet hennes. Da han ikke hørte henne lenger, ropte han selv noen ganger.

Undret seg over spenningen som mer og mer tok ham, og over at han ikke kjente seg harm etter overfallet. Det hadde jo nærmest vært et forsøk på drap. Ikke annerledes å forstå. Hadde de ikke stått så bakvendt til, med slipesteinen i mellom seg. Og han hadde ikke vært forberedt heller.

Enda var det ikke galskap, men noe annet og mer uforklarlig. Henrik kunne vel bli bra igjen, bare han fikk tid på seg. Men han var blitt et annet menneske disse årene, og det var han vel ikke alene om. Det hadde klikket et eller annet sted i gutten, akkurat som et lite hjul, et aldri så lite tannhjul. Kunne en bare finne det. Men det var ingen urmaker på Hov. Og det kunne gå flere hjul for dette enes skyld.

Lars Grøen ble urolig. Nei, han likte ikke dette.

Det verket i armen, en ilter svie, og svetten rant i såret. Han maste seg etter hvert opp med tanker om brorens tilfelle, ga opp roen, ble harm og la på sprang for å få en ende på det.

Og i grunnen fantes det ingen andre steder her omkring å akte på enn tjernet. Til å hogge kniven i seg selv var han for klønete. Ikke kunne han ha fått tak i noe tau heller. Rimeligst var det vel at han sprang for å gjemme seg vekk, at han ble borte en natt eller to, og så kom hjem. Kanskje var han kommet til sans og samling igjen, etter å ha satt kniv i bror sin. Kom han bare på ham snart, så skulle han få en omgang juling. Det kunne være urmakeri godt nok.

Lenge siden de sloss. Siste gangen, da sloss de om Elisabeth. Det gjorde godt den gangen. Og han kunne gjerne slåss om Elisabeth en gang til, om det var så at Henrik ville ha det til det. Og når han så hadde fått nok, kunne Henrik få vinne, hvis det var så at han trengte vinne Elisabeth en gang til.

Det var bare det at Henrik tok feil.

Jo, det hadde vært i ham så vidt, i de månedene de ikke visste om Henrik levde eller ikke, da de helst mente at han var død. Ingen kunne heller tro annet om en som var skutt ned i fly over fiendeland. I den tiden hadde han tenkt at noen måtte ta seg av Elisabeth og småguttene, og gården. Men han hadde aldri sagt noe til henne om det. Han hadde villet vente minst ett sørgeår, om ikke to. Og godt var det, at han ikke var så hissig som Henrik. Det skulle vært omvendt.

Sinnet grep ham, som kom det for ham først nå at han måtte svare på knivstikket, snikstikket.

Han braste vilt gjennom krattet og så seg ikke for i ulendet, sprang med knyttede hender.

Nå ville han ha det gjort opp. Nå skulle Henrikgutten få svare for seg. Han hadde ingen rett til å ha tatt mer skade av krig og elendighet han enn andre. Og det var ikke krig lenger, nå gjaldt det å bli folk igjen.

Får jeg tak i deg levende, skal jeg gjøre folk av deg jeg, skal jeg gjøre folk av deg jeg, Henrik!

Han presset løftet fram gjennom den anstrengte pusten, tok det opp igjen og opp igjen til det ikke var andre ord i tankene.

Da stanset han og lyttet, et vingende sus blaffet over ham, to villender strøk lavt over tretoppene. I et åpent gløtt i retning av gården så han dem runde og fly tilbake mot tjernet.

De måtte være blitt skremt opp av tjernet. Så var Henrik der. Villender pleide være nysgjerrige slik, tok en titt tilbake på hva det var som jog dem opp på vinden.

Nå kunne han ta det med ro, det var ikke verdt å forivre seg. Kjente han broren rett fra gammelt av, var han vel nå avkjølt uten å ha hoppet i tjernet, om ikke på kroppen så på sinnet. Og så aldeles vrengt inn ut kunne han vel ikke være. Litt annerledes enn de fleste hadde han alltid vært.

Lars hoppet over bekken et par ganger før han endelig bestemte seg for retningen. Han ville nødig buse beint på bror sin nå, best å få sett hvordan han tedde seg før han tok fatt på ham, med det vonde eller gode.

Det ble vel helst med det gode. Likevel.

Kanskje fornuftigst å ta vestsia, så kom han opp på det vesle berget og fikk oversikt. Forresten var det bare myr omkring tjernet, og ellers et lite sva hvor de pleide bade fra. Han tok opp bratteste skråningen, grep i småbusker og trakk seg oppover, merket at blodet rislet nedover handleddet. Hadde nok svinet seg til i ansiktet også, av å tørke svetten. Var blitt så altfor tjukk dette første fredelige året, det la seg på ham fortere enn det datt av ham. Enda lå han jo ikke på latsia, men en trengte ikke drive slik og beinfly eiendommen heller, for å gjøre nytte for seg.

Henrik holdt seg mager, med svermeriet og tungsinnet sitt. Noen arbeidskar hadde han aldri vært. Likevel hadde det vært trivsel der han var, før i tiden. Og det skulle ikke mye til før kvinnfolkene vendte mjuke kinnet til Henrik. Det burde vært lett for ham å bli som folk igjen.

Lars gikk langsomt fram over berget, løftet armene så vinden kjølte inn i skjorta, tørket blod av handbaken på en mosestein. Så som snarest utover tjernet, så stilt at det gufset av det, og det gjorde godt, det svalte. Han gikk helt frampå berget og så utover, sømfór strendene rundt, men der var ingen. Det var vel ikke verdt å rope oftere på ham. Ville han ikke vise seg, så ville han ikke. Og han kunne misforstå. For det fantes ikke tillit igjen i ham, trodde visst ikke at noen ville ham godt, gikk og bar på mistanker og ble ond av det.

Jeg kan ikke, sa Elisabeth.

Var det noen som kunne, måtte det vel være ham selv. Folk flest er ikke slik laga at de kan for andre. De har visst nok med å kunne for seg selv. Og kan de bare det, blir det også levelig for andre.

Han gikk ytterst ut på berghenget, liksom for at ikke noen skulle ha det å si på ham at han ikke hadde gått langt nok. Der ville han til å snu. Tenkte at det var mest vett i å komme seg hjem snart, så han fikk en forbinding på såret. Det var nærmest holdt opp å blø, men svei verre, armen tok til å bli stiv, og det ville være dumt om det fikk sette seg noe verk i såret.

Med det samme kom han til å se rett ned for seg. Sola lyste ham til bunns under berget.

Han ble ikke skremt, for oppdagelsen var liksom ventet likevel. Og han nikket til den urørlige kroppen som lå der nede i et myrbrunt lys. Det var som han sa at vent nå litt, så kommer jeg. Du kan ikke ha ligget der så lenge, så jeg kommer i betids.

Roen i ham ble så absolutt: nå var det verste gjort, nå slapp de oppgjøret.

Han hoppet lett nedover noen framspring på siden, tok seg for med sikre hender, men slapp ikke øynene fra ham på bunnen. Enda visste han inne i seg at hvert sekund var kostbart, at hvert sekund som gikk var et sekund mot den dyre død. Men fordi han hadde roen i seg handlet han fort, og derfor hadde han også tid til takknemlighet mot tilfellet. At han var kommet så beint på det, og at de andre skulle få slippe å se Henrik ligge der. For de kom vel etter, om han ble for lenge borte. Elisabeth var ikke rask til bens, men var god til å gå når hun måtte gå. De kom nok etter, både hun og guttene og Eli, om det ble for lenge.

Han slapp buksene av seg, fikk av seg skoene, men skjorta satt fast i såret, så den fikk være. Hadde alt klart for seg at han ikke kunne ta den druknende inn her ved berget, visste med det samme han var uti hvor han skulle svømme inn med ham. Hadde samtidig undringen i seg over å ile uten hastverk, og han hadde ikke brukt mer tid enn kroppens lemmer måtte ha til handlingen.

Vannet var isende kaldt, svei som salt i sår. Han dukket fort ned mot det lysende ansiktet, den utstrakte kroppen som var litt lysere enn bunnen. Alt gikk for seg som det skulle vært nøye gjennomtenkt under vegs, og i grunnen så hadde han visst gjort det også.

Han steg opp igjen med begge hendene under brorens armhuler, kom i riktig stilling med ham over vannflaten med det samme og ryggsvømte den korteste strekningen inn med ham til det lave land.

Sleit mer enn han hadde regnet med på den voggende hengebredden, og hadde nesten mistet ham til bunns en gang til, før han endelig lå så fast til selv at han kunne dra ham inn på en seng av molteplanter som hadde små tegn til blomsterknopper.

Henrik var som død å ta i, kroppen liksom bare slapt kjøtt, uten bein og ryggrad. Et øyeblikk stirret han inn i det hvite, lukte ansiktet og tok kjenning på det. Selv brannarret var hvitt, nesten borte av kinnet. I panna like mot hårrota var et friskt skrubbsår som blødde litt.

Lars dro kjenning på ansiktet, og først da hogg skrekken ham. Og noe mer, noe langt inne fra, en identifisering med en time som for lengst var ute av tiden, fra en gang før han hadde hatt brorens lukte ansikt under seg.

– Henrik.

Han hadde slått bror sin ned en gang, og trodd at han hadde drept ham.

Henrik hadde det samme ansiktet nå, og det var så ungt, ikke merket av noen ting, hadde liksom ikke levd livet ennå.

Over årene vendte hans egne ord tilbake, sprang ut av en ekkoås i ham:

– Jeg har da ikke drept deg, Henrik. Jeg har da ikke villet drepe deg, Henrik. Det kan umulig være sant, Henrik.

Slik var han, som han nå lå der, god, med ansiktet åpent og mottakende, som ventet det all verdens gaver, og seende med de lukte øynene, den Henrik Grøen som ble meldt savnet.

Med et forbitret grep veltet han kroppen over, heiste den opp igjen med et press under magen, bøyde seg over den hengende forkroppen og så vannet gulpe ut over de åpne, slimblå leppene.

Seg selv igjen, så snart han slapp se dette ansiktet som han ikke visste om var livets eller dødens, bar han kroppen med et brannmannsløft inn på fast og tørr grunn. Hadde igjen sin ro og målbevissthet. Men våget ikke lytte til hjertet der han smøg klærne av brorens overkropp, våget ikke kjenne etter pulsen hver gang han grep i et handledd. La ham med bryst og mage mot harde bakken, la armene hans på hverandre inn under kinnet med arret, så munnen gapte, tunga falt fram. Skrevde over ham på knærne, over ryggen som ennå ikke hadde fått nok av fredens fett under huden, spilte hendene ut bak de nederste ribbein og trykket på, fikk sin egen kroppstyngde inn i en fallende, stigende rytme. Arbeidet seg bort fra tiden, fra stedet, ble utrøttelig av det ettersom frosten drevs ut av hans egen kropp. Han tenkte i en tomhet som stadig utvidet seg: se ikke fram, se ikke tilbake, gi ikke opp, gi ikke opp, se ikke fram, se ikke tilbake, han lever, han lever, driv på til han gir seg, han gir seg, jeg har harde never, harde never, han skal be for seg, be for seg, om nåde, nåde, nåde …

Skjorteermet løsnet fra såret, blodet rant nedover armen, ut over handleddet, en rød strøm i et delta fra fingrene, og ut i havet, den magre hvite ryggen.

– – –

Henrik Grøen steg langsomt fra djupet, svevde i mørket mot en demring. Og da lyset brøt igjennom ovenfra og videt ut et sløret rom omkring ham, så han at han var i et landskap med høye horisonter. Som det lysnet så han skigarden langs vegen, kongletunge graner sto bak høstbrent osp som ennå hadde noen rustne blad igjen på nakne greiner, men asken hadde mistet alt sitt. Han gikk vegen oppetter åsen og kjente det surkle i støvlene av hjulsporslapset fra den første snøen.