Nils Johan Rud

Markus og bålene

Roman

Gyldendal

Uværet trakk utover, tordenen ble sjeldnere og fjernere, men lynlysene var like hvite og veldige. Det var som han kunne se seg selv i dem: en mann på svøm med langsomme, stive tak. Og nå visste han at det bar innover med ham. mot land. Det siste lynet reiste landet opp av skummet, tente det i berg og trær, en venusfødsel i havet.

Lykkekjenslen var så voldsom at det ga opp i ham med det samme, sluttet å kjempe, alle stramme, pinte band i kroppen løsnet. Han sank med armene strakt fram, de åpne hendene stanset idet de skulle tvinges ut og inn mot det uavlatelige presset av opprørt sjø. Han glemte rytmen og tok inn vann, stingene i ørene skrek inn i hjernen, og han kavet vilt for å få hodet over igjen, tok inn luft på ny i et kvalt hyl.

Da lo han, overrasket, som om det var en overraskelse. Bakkroppens tyngde vippet ham opp, stående, han hang med livbeltet trykket oppunder armene og svingte fram og tilbake som i et tau fra himmelen. Med jevne mellomrom trakk de tauet til seg i himmelen og heiste ham opp med et sugende rykk. De moret seg og bråslapp tauet, da de syntes han var høyt nok, slapp ham ned igjen i et ras av sjø. Men han hadde lært kunstene selv; en overlevde det når en bare pustet riktig. Han kunne også hvile litt når han la seg riktig til med bølgene, men bare ikke lenger enn kroppen tålte å hvile, noen sekunder, kanskje et minutt. Kroppen var en tufs. Den stivnet nesten med det samme han sluttet å holde den i virksomhet, armer og bein foldet seg sammen og ba for seg. Handflatene kjentes som åpne sår, saltvannet strømmet tvers gjennom skinn og kjøtt, beina vrei sakte margen sin ut, i en krampe fra hoftene og ut av tærne, beinmargen strømmet ut av ham som fosfor i sjøen. Han kunne se det når han veltet rundt på ryggen, det rant ut av ham hele tiden, et liv som hadde samlet seg opp i denne kroppen. Det tok sin tid, for det var jo blitt noen år likevel. Først rant det ut av barndommen, og det hadde ikke gjort så vondt, en strøm etter ham som det skinte av. Han hadde mintes og glemt seg vekk i den lange stunder, sjøene ble roligere av det, akkurat som av olje. Havet hadde bare vogget ham, der han lå og kom til seg selv igjen, etter slaget, etter det forferdelige slaget like før han hadde stupt fra den hellende skansen. Så hadde det tatt til å leike med ham, opp gjennom årene, fortere og fortere, til han fikk bevisstheten og tok til å leike med. Til han hadde lært å banne og slå igjen, og lært å svømme, da skrek han alle de verste ordene han kunne stave til sjøen, og sloss med den. Den ville ta ham, så snart han var blitt stor nok, den grep ham over skuldrene og dukket ham under. Men den hadde ikke regnet med livbeltet, han kom opp igjen hver gang, og da det bar i veg, tålte han mye vann. Det meste fikk han kastet opp igjen, og det minte om den første fyllefesten. Da var han konfirmert, han la seg på sjøen og tok den som om den var et kvinnfolk. Den fikk vite at det første kvinnfolket hadde han hatt etter et slikt drikkelag som dette, og jævlig vondt var det å ha drukket for første gang, og et bløtt og digert kvinnfolk hadde det også vært. Han kjente igjen ansiktet hennes i det grønne koket, det flirte som det hadde flirt etterpå den gangen. Hun var et gammelt allemannskvinnfolk som en kunne drukne slike guttunger i. Han kastet seg rundt og sparket etter henne, men da var hun vekk, da var hun bare svart sjø; hun var alltid foran ham. Slik ble det en stygg slutt på barndommen, og etter det rant livet fortere ut av ham, han mistet krefter for hvert tak, så det kjentes. Og det kom en periode han mente at han var så godt som død. Bare han hadde greidd å smyge seg ut av beltet, ville han ha gått ned. Denne kroppen var ikke noe mer å samle på, den hadde alt hatt første og beste ungdommen sin. Bildene i fosforstrømmen var blitt så nære og så kjente at han ville ikke se flere av dem, det ble bare vondt å dø med så mye levd like innpå seg.

Det var akkurat da lynet slo ned. For det slo ned og tente et bål for ham. Ikke i havet, men på fast land, i toppen av en høy furu satte det flammen sin. Og flammen fór nedover barken og lot seg slokke fra grein til grein. Bare en tørr einer rett ned for furua tente lynet for alvor, og den sto der nå og brant som et midtsommerbål på berget. Han trengte bare la seg styre etter dette bålet nå, bølgene bar ham innover, og det var ikke lang stubben igjen. Han fikk niholde på det han hadde igjen av livsrester i kroppen, og restene var det nåværende, han hadde ikke bruk for gamle og glemte år likevel.

Nå berget han livet. Det var rart å vite det sikkert, å kjenne på det, enda så trøtt han var. Så glad over å ha fått se en liten bit land kunne ikke noen svømmende noen gang ha vært, sånn med det samme, i det første ufattelige glimtet.

Så var det over, han sleit på ny, for å holde seg oppe, for å få i seg det han måtte, på liv og død måtte ha inn av luft. Det var ikke så lett likevel, i et livbelte, med en bølgevandring som kom med ham fra verdens ende. Det var ikke til å tro at han hadde greidd det så lenge, så mange minutter, så mange timer. Timer? Ånei, kanskje ikke så mange at det ble til å skryte av. Det var natt da det begynte, og det var like fullt natt fremdeles. Det hendte samtidig med uværet, like etter det første lynet. Og uværet hadde vært kort, kort og rasende, en plutselig vrede fra en nesten klar himmel.

Regnet styrtet ned over ham, uten lyd. Det var et underlig regn som ikke ga lyd fra seg. All lyd kom nedefra, boblet opp til ham fra veldige djup, fylte ham med en larm så tung at den ikke greidde fri seg fra ham og løfte seg mot himmelen, slik som lyd skulle løfte seg og forsvinne.

Det hadde regnet hele tiden, men det var blitt lysere, han kunne se sjøryggene foran seg. Han fulgte dem i rittet, besteg ryggene og ble kastet av igjen, kavet hendene inn i slimete man som bare fløt og ikke fløy i vinden. Og han så regnet stripe over de mørke ryggene, som en svette.

Men all lyden kom nedefra av stålskodde hover som gungret i havbunnen. De sprang så tett at han ikke kunne komme ned mellom dem og bli klemt i hjel mellom vommene, han rei en ny rygg straks en hadde kastet ham av. Faksene slo ham i ansiktet med skarpe taggel, tvinnet seg rundt halsen på ham og ville strupe ham.

Av og til ble bålet borte for ham, og han ble redd for at regnet hadde slokt det, han trengte så sårt til dette bålet nå. Men så var det der igjen, høyt oppe, og somme tider liksom nedi djupet. Han holdt hele tiden retningen og svømte etter det, merket seg at bølgene uavbrutt løp i samme retningen. De ville føre ham inn, men han ville så inderlig gjerne lande akkurat ved dette bålet. Der kunne han ta de våte klærne av seg og sette seg ned, gripe omkring seg etter mer brenne og kaste på, varme seg langsomt opp til han levde virkelig igjen.

Bålet var det siste bildet, han hadde sparket det inn i mørket bak seg, fått det unna der barndommen hans nå lå og fløt ute i havet, der det nå lå og trakk sjø alt sammen og sank i djupene for aldri mer å komme opp i dagen.

Men bålet brant om det så var i vann, den røde ljøsken av det sto like inn i det nærværende.

Hun lå i grensen mellom det tynne mørket og bålskjæret, åpnet slik han hadde åpnet henne. Hun lå der og gråt og ville ikke lukke seg igjen, for hun var så lykkelig. Han krøp naken inn mot varmen og ga den en rot av en einer. Så lyste det opp over hele henne, hvit og deilig, brukt og likevel ikke brukt. Og han gråt over henne, i en glede så vill og grenseløs at den gjorde dem evige. De lå med hverandre igjen, og de foldet kroppene sine sammen som hender og ba til en gud som var i dem, som var i bålet og i alt. De takket og ba på sine knær og sin buk, på sine bryst og ansikter for lykken. Og de var så unge at de kunne se inn i hverandres ansikter som i speil, at de liknet hverandre som søsken.

Kom han inn i bållyset, var han frelst. Fikk han bare det på seg som en velsignelse, var han fridd og frelst. Så var ingen ting hendt, så lå det på en fjern bunn alt som hadde tynget slik i ham at han måtte tømme seg for det etterhvert for å kunne holde seg flytende.

Det hastet. Regnet drev på, kom i skurer, pisket av vinden som ble hissigere i den tomheten tordenværet hadde lagt etter seg. Om en stund ville den gamle eineren bli så våt at flammene ikke greidde med den, og han ville ikke finne fram til stedet. Om det bare var noen glør tilbake, så var det nok, bare han fikk pustet inn i dem, gitt dem den siste varme pusten han hadde igjen.

Det lysnet fort, ble som en grå dag, han skimtet himmel og havrand, landkonturer. Og en ny lyd i lydene nådde ham, en lyd overvanns fra, av en brenning. Det kom liksom en mørk skikkelse mot ham, vasset uti der sjøen flømmet over strendene, ropte på noen. Tok regnslaget av seg, den svarte hetten av hodet, og var lys og kvinnelig. Og hun bøyde seg fram og grep i faksene. Uten å bruke styrke ledet hun hest etter hest inn på bredden og slapp dem fri. De ble hvite alle sammen så snart de fikk fast grunn under hovene, i hvite flokker galopperte de inn i lauv og bar. Men de kom så ustanselig på henne at hun ikke hadde oppmerksomhet for ham som kjempet seg nærmere og nærmere mellom de voldsomme ryggene. Han ville rope på henne, men kom ikke på noe navn, våget ikke nevne henne ved navn. Hun kunne jo være et syn, en forvillelse og en hildring for en som holdt på å dø. Ble hun borte, så var det døden.

Hun hadde kommet fra bålet, så han skulle vel kjenne henne. Men hun måtte ha glemt å gi varmen ny næring, for han kunne ikke øyne den noe steds lenger. Eller var det det at hun sto mellom ham og bålet slik at han kunne ikke se det. Og sjøene brøt ham jevnt ned, han var lange stunder under vann, kjente at kroppen ikke kunne mer, at det var sjøen og beltet som bar ham innover. Farten steg, i raskere og krappere kast enn før. Til han merket at det bar utover igjen, at han ble slynget ut og inn som et dødt stykke vrakgods i brenningen.

En stein slo ham til full bevissthet, og han sloss på ny, klorte seg fast i hold som ikke ga etter, fikk grunn under føttene, mistet den igjen, brukte av et raseri han hadde gjemt til den siste kampen.

Det var nok, det holdt. Han krabbet innover i skum og fråde, tumlet over glatt stein, fikk hendene fulle av sand, maste ansiktet i sand og kjente det som om han drakk av ferskvann.

Larmen ble annerledes, larmen hans, fordi den ikke lenger hadde djup å komme fra. Han lå hardt og lot kroppen ha fred, kjente bare det rulle over føttene. Trakk beina oppunder seg en krampe og stivnet til.

Den lyse kvinnen var gått med de siste hvite hestene, hun hadde nok, det var vel ikke flere av dem som var hennes. Så hadde hun vel kommet på at bålet kunne brenne ned. Det regnet fremdeles. Og regnet hadde fått lyd, han lå der og skjøv all larmen fra seg og hørte bare på det milde regnet. Åpnet munnen for det, lot det sikle inn i svelget. Men han kunne ikke høre føttene hennes, der hun sprang, alt han anstrengte seg. Hun sprang oppover bergflaene og tok til å samle kvist straks hun kom i skog, sanket under armen i spranget. Men hun rakk vel ikke fram tidsnok, nei hun kunne ikke rekke det.

Noe snørte ham inn, et press over ryggen og bringen, ble strammere for hvert drag han tok inn av luft. Rykk for rykk fikk han snudd kroppen, veltet over på magen og brakk seg for sjøvann til han ble som blind av det. Men kraftbruket tvang en hete opp i hodet, yrte ut i huden som en kløe, presset tårene ut av sine kjertler. Tårene ga ingen andre kjensler enn kroppslige, og krampen reiv i lårmusklene. Han måtte opp, vaklet rundt på stive bein, sank i sandgjørmen som evjet rundt i flomålet, hogg begge nevene i lårene og skrek alt han hadde stemme til. Skrikene ble så små i bråket fra brenningen, han kunne skrike så mye han hadde lyst til og uten å skjems. Og det gjorde godt, som en oppmykning, han kunne bøye knærne igjen, løfte armene. Han karret seg oppreist lenger inn på land, snovet i sleip stein, men kom seg på fote igjen, kjente ikke smerten av slag, fordi sansene ikke hadde plass for mer. De var blitt så små og så trange, de slo sprekker der de var og rant av ham, slik som vannet uavlatelig silte over en hud som nesten ikke kjente forskjellen på tørt og vått, som kunne møte hard og skarp stein uten å reagere. Som ikke enste støt annet enn som en ro, fordi den lengtet mot hardt og fast etter alt som hadde vært bløtt og vikende.

Presset om brystet ville ikke gi seg, og han ble klar over årsaken, livbeltet satt på ham som en spennetrøye. Han reiv og sleit i bandene, ble ikke kvitt det, og en skrekk som klemte ham, han stønnet rundt med den og trodde han skulle dø enda en gang. Satte seg utmattet og tvang seg til ro. Et livbelte var en død ting i seg selv. Han hadde brukt det, og trengte det ikke mer. I dette øyeblikk kunne han befri seg for det, bare han handlet med fornuft. Det hadde vært godt å ha, Gud alene visste hvordan det ville gått uten livbeltet. Men det ville ikke vært så mye til hjelp for en som ikke kunne svømme. En som ikke kunne svømme ville snart vært ferdig likevel, bare hatt pinen litt lenger. Hva skulle et livbelte med et sjølik, annet enn å føre det i land, til levende folk for at de skulle få se en som var druknet. Best for de døde å bli der hvor de døde. Den som ikke kunne svømme, burde være glad han ikke fikk utlevert et slikt belte til å drukne langsomt i.

Han satt der og ble fullt klar over at her var ikke noe overnaturlig på spill. Ingen hester i sjøen, ingen hesteeierske som førte sine på land. Ikke noe levende livbelte som tok strupen på den mannen det hadde hjulpet til å redde.

Men bålet hadde vært der. Det skyldtes et lynnedslag. Regnet hadde slokket den lille brannen. Men bare han kom til hektene, ville han undersøke stedet, forvisse seg om at det sto en svidd einer et steds på berget. På et sted som liknet et annet sted hvor han hadde brent bål en gang. For et års tid siden, en sommernatt, en jonsoknatt. Og det bålet var brent ned. Restene etter det var neppe til å finne igjen etter et år. Bål varer ikke så lenge.

Han lette etter en skarp stein, en flintkniv, og fant den. Han tok det med ro og filte livbeltet band for band av seg. Ble kvitt både beltet og trykket, pustet ut og inn til han for alvor kjente at nå var han fri det.

Så vasset han noen skritt ut i sjøen og kastet beltet så langt ut som han orket å få det. Kastet tok slik på ham at han måtte inn på en stein og sette seg for å hvile igjen.

Det drev vel i land igjen et steds, som et brukt livbelte, og det kunne ikke fortelle noen om hvem som hadde brukt det. Eller kanskje det fløt utover, vandret til havs og lette opp en som var i nød og hadde bruk for det. Gud gi at det måtte komme i de rette hendene, om så godt skulle skje, og at det kom til en som var verdt det, en som kunne svømme.

Han strøk seg med en finger over panna, fordi det var en sårhet der, etter et slag, en stripe med en lett svie i, fra høyre øyet og over tinningen. Årsaken var litt uklar. Det kunne ha vært en gjenstand som ble slynget mot ham fra eksplosjonen, den andre eksplosjonen, i det øyeblikket han stupte fra skipet. Men det var en som slo etter ham like før, da han rev til seg livbeltet.

Kanskje en annen som ville hatt beltet, han var ikke i stand til å huske så nøye. Hendingene kom ikke en for en, de kom alle så å si samtidig, slik de kommer i en katastrofe. Like etter gikk det alt sammen ned i braket, og i bålet, i bålet som ble slokt like plutselig som det tentes. De gikk ned alle sammen, de hadde ikke en sjanse de som var under dekk. Det var bare ham og en til på brua. Da var det vel han, den andre, som slo?

Nei, slike ting kan aldri helt oppklares. Og det ville heller ikke tjene til noe, de døde gjenoppstår ikke.

Og nå var han kvitt beltet. Han skulle til å leve nå, så smått til å leve igjen nå.

Om et øyeblikk skulle han reise seg for å gå bort fra havets døde. Her satt han på en fremmed kyst, om et lite øyeblikk ville han stå opp og gå inn i nytt land og møte fremmede mennesker.