Nils Johan Rud

Fredens sønner

Roman

Gyldendal

I

Da de tok storvegen, fikk de sol i ryggen. De var så like som tvillinger bakfra. Samme lange, sterke ryggen, gode, lett skrådde skuldrer i jevnhøyde, høye nakker, håret blondt og småkrøllet ved ørene, rette bein og lett huskende ganglag. De hadde gått langt og hadde samme trøtte dukket i skuldrene. En måtte kjenne ryggene godt for å navne dem riktig ut.

Sola hadde svidd kantene på den smale kjørevegen så de var tørre å gå på. Vegen buktet seg oppover med fiolett kratt på den ene siden og grå skigardstaur på den andre, snø og issvuller lå ennå midt i og tinte med gylne hestemøkkroser i dagen.

– Kjenner du deg igjen? sa Henrik langs skigarden.

Lars bar den store kofferten og sa ingenting langs krattet, men han så ikke mer sliten ut han som bar enn han som gikk tomhendt.

Etter hvert som de kom i høyden, ble det siste av vinteren liggende etter, jordene dampet svarte rundt haugene hvor asken sto og strakte lystne greiner, leirfivelen stirret som lyssprengte pupiller i grøfter og telerevner, et fødselsvann strømmet av jord og lys og luft.

– Kjenner du deg ikke igjen?

– Vi får se når vi kommer fram.

På bakketoppen stanset Henrik, her var vidt åpent og en trekk i lufta, han strøk pannen mot ermet og satte hatten på. Lars også hadde båret hatten i handa, den ledige handa. Hans rørsler var merkelig lik brorens, de fulgte brorens. Men han hvilte uten å sette kofferten fra seg.

Henrik strakte seg over skigarden og brakk en grein, treet stripet skygger over ansiktet, satte horn i pannen. Askens knudrete gevir mot vårhimmelens emalje. De sotbrune knoppene virket brente og forkullede i det dirrende lyset; de var harde og silkeaktige som kattepoter å røre ved, våren skjulte en klo i hver eneste en. Ennå var det tidlig, ennå var anemonen i ferd med å sprenge sin dunete møydom.

Det var Hovs trær og Hovs jord. Henrik lukket øynene og mintes i et gult flimmer: en moden, duvende hveteåker bak skigarden. Han leidde broren ved handa, de kløv barbeinte over skigarden og krøp inn i stråskogen, vinden suste i øret, de lyttet og lette. Stråene knakk under dem, det ble en sti inn i åkeren der de lette, uten å finne noe.

Det var meget lenge siden, i et liv de hadde levd før dette. Det var den tiden de lette etter far sin.

Å jo, han hadde tenkt på det siden, pint seg med at de ingenting visste om ham, om dem. Nå visste han at de ikke hadde samme faren, et instinkt i ham var blitt viss på det, men at de hadde samme moren visste de begge.

Og her var de igjen, tyve år etter. Med ett var det nært igjen, uløst og fortvilt undrende.

– Hvem er far min? spurte gutten.

– Groen! sa moren og snudde ryggen til, hoftene svulmet ut der hun bøyde seg over arbeidet, en liten, men kraftig kvinnekropp.

Gutten gikk langs åkeren, krabbet inn i åkeren, kornet hvisket bløtt over hodet på ham. Han var sammen med far sin der.

Dette eventyret fortalte hun dem hver gang de ville vite, hun hadde ingen andre eventyr.

Mor deres lå i kornet en natt, i hveten. Groen lå hos henne, groen ble far deres. Han var ellers i alt, i blomster og poteter, i eplet, i tyttebæret, i det sure rognebæret, i åker og eng, i skogen og på fjellet, i fisken og fuglen og dyret. Han var far til alle og alt i landet, men mest til dem, en god far. Men de fikk ham aldri til å syne seg, bli en mann som menn til andre koner.

De hadde aldri sett en mann hos moren, det hadde aldri vært andre enn dem selv som åt ved bordet hennes og sov i senga hennes. Da hun kom til Hov, hadde hun bare de to småguttene med seg.

Hun hadde fartet mye omkring før hun fikk dem, som de hadde gjort i årene etter hun sendte dem fra seg.

Enda var hun ikke så gammel heller, og her kom de tilbake til henne, til denne moren som het Kari Hagen.

Her kom de med hver sitt navn og farens.

De så på hverandre at de hadde ikke samme faren, noe i øynene, noe ved munnen, men de glemte ikke ham som moren fortalte om da de var små. Og Henrik hadde diktet i hop navnet deres, et navn for prest og lensmann og hvem som helst som ville vite om dem. De kalte seg Henrik og Lars Grøen.

– Her er visst ikke mye forandret, sa Lars med ett og satte kofferten ned.

De var kommet ut av svingen hvorfra vegen senket seg mot gården.

Samtidig mintes de brevene moren hadde sendt dem år om annet, og de få gangene hun hadde besøkt dem der de var. Alt er som det pleier, skrev hun. På Hov står tiden stille, sa hun. Jeg sanser ikke at jeg er blitt et gammelt menneske uten når jeg regner ut alderen på dere to.

Det var tre år siden hun sist besøkte dem der de var.

– Det er ikke sikkert vi er så forandret, vi heller, sa Henrik.

Lars smilte litt, han hadde visst tenkt på noe annet, en gammel redsel satt i ham med det samme husene på Hov kom for synet. Annerledes med han Henrik, han hadde alltid vært så åpen mot folk, det var ingen som kom seg til med å være vond der.

– Han må være daugammal nå, sa Lars med smilet. Det sto klart for ham at han hadde vært redd mannen på Hov. Rart å komme her nå og ikke være redd på den måten, rart å få se Hov’n komme over tunet uten at han stakk bak stakken på mor sin. En gammel skrekk han hadde glemt, en ærbødighet, kjølig i brystet som aprillufta. Han resonnerte ikke over den, han tenkte at det var pussig å få hilse på Engebrigt Hov igjen. Tanken svei i øret, gjorde det rødt, enda Hov’n hadde aldri slått, bare sett på ham til det svei, til smågutten ble het i ørene. Det var Lisbet sin skyld, det var henne han så folk unna, stort som smått.

Henrik sa:

– Jeg kan ikke forstå at det er tyve år siden. De hadde tenkt på det samme, og som vanlig når det hendte, ble Lars mutt.

– Hun heter sikkert fullt og helt Elisabeth nå. Henrik fortsatte, trakk motivet opp, slik han pleide. – Gamlingen likte ikke at vi kalte henne Lisbet. Jeg ertet ham med det så ofte jeg kunne komme til. Men hun likte det. Mins du?

Lars gikk videre med kofferten. De liksom skilte lag, noe gammelt kom mellom dem uten at de merket det.

Henrik fulgte langsomt etter, famlet forundret inn i et rom han ikke var beredt til. Det kom så plutselig på ham, en spenning i pulsen, en redd lykkekjensle. Her gikk han frelst fra en fare og inn i en ny. Det som var hendt de siste ukene lå med ett bak, uvirkelig som voldsom virkelighet blir etterpå. Han hadde snudd og gått fort bakover i tiden, flyktet. Her var han framme, i en barndom. Og her var en annen verden enn verden, en verden i verden. Verden omkring raste rundt og ble uavlatelig annerledes. Verden inni sto stille og var evig. Den som kom seg inn i den, kom som fra storm til smult vann, og var frelst.

– Lisbet, hvisket han i vinden. Vinden hadde farge her, den var gul, et blomsterstøv på reis.

– Lisbet!

Navnet på et land, navnet på en fred, vindens navn, suset i brånende snø, rennende vann, et hvisk i raklene under våte greiner.

– Elisabeth! sa han med trykk på hver stavelse og erkjente at det var det virkelige navnet, det fremmede, møtet med det ukjente, med alt som var glemt.

Hun skulle ha vokst av seg mye. Men det ville aldri bli brukbart kvinnfolk av henne. Morens ord. Han hadde det fra mor sin. Ja, Elisabeth var og ble en tragedie, den skjønne tragedie Elisabeth.

– Lars, vent nå litt!

Han satte farten opp mot alléen med de gamle askekallene. Lars ventet ved smia. Og der lå den lange hovedbygningen, der låven, de samme husene i sin krets om et tun, i denne skåla, i dette krateret her på toppen av vulkanen. Ingen ting var blitt flyttet på, så det ut til. Utafor skrådde lendet ned på alle sider, og all ferdsel gikk omkring. Bare gårdsvegen førte hit opp, og her endte den. Det slo ham at Hovhøgda var en utbrent vulkan, gjort fruktbar av tidens miskunn og langmodighet. Engebrigt Hov hadde fortalt det en gang i et eventyr til Elisabeth, og Lisbet hadde forrådt det til ham.

Og nå var det gått troll i eventyret. I vulkanens fot, i dalene omkring, slo helvetes ild ut av revner som faen hadde åpnet med granater og bomber. Glødende lava og het aske strømmet over hele landet. Her kom brødrene Grøen og hadde så vidt berget livet, med aske i lungene og lavaredsel i øynene. Ufattelig hvor himmelen var ren og blå her på høgda, her i det gamle krater som var forseglet av årtusens fred i naturen, av levende humus.

Lars sto betenkt ved smia og så ned på tunet.

– Her er nok folksomt, sa han, de skulle vel ikke være kommet hit likevel?

– Nei, hva skulle de gjøre her. Her som det er utafor alt.

Flukten satt i dem på ny. Men vegen tilbake var ingen veg tilbake. Den førte bare ut til alle vegene med fremmede, med flokker av fremmede, til alle stedene med fremmede. Hele landet var fullt av fremmede som ikke var blitt bedt om å komme.

– Vi får iallfall se innom, sa Lars, han satte kofferten innafor smiedøra. Det hang en sprukken belg under taket, i essa lå gammel køl, men her hadde nok ikke vært ild og jern på aldri så mange år. Smia var ellers halvfull av hesjestaur og gammelt rask. De så begge innom og så at her hadde de lekt en gang, og at her ikke var blitt annerledes.

– Kofferten kan liksågodt stå her så lenge.

Det var en mulighet til retrett i det, og Henrik samtykte.

Det sto en del kjøretøy på tunet, men ingen biler. De store hovedinngangsdørene var åpne, friskt granbar lå utafor hella og like inn i forstugangen som et grønt mørke, de hørte stemmer og larm fra kjøkkenvinduet. En kar kom oppover mot dem, han hadde gått og fiklet med kjøredoningene. Han så liten ut, men ble lang da han rettet seg mot dem, han var så lut at han virket som han var sammenleggbar, brystet innhult som et trau. De dro kjensel på ham, men ikke han på dem. De husket at han hadde sett like gammel ut som unggutt, de tette øynene hadde samme passive fliret, nesen innklemt ved rota, lang og løs over munnen. Dryppet hang på den, og Henrik tenkte: det er samme dryppet, det er blitt grønt av elde.

– Jaggu er det Theodor, sa Lars, og Henrik mintes at Theodor og broren hadde hatt mye til overs for hverandre.

– Dom er strakst ferdig med å eta, sa Theodor og flirte, så dere får skynde dere, vil dere ha mat.

Han kjente dem ikke. Men her så ut til å være begravelse, alt dette granbaret, den søte lukten slo som en os fra husveggene. Henrik sto et øyeblikk i en kvalme, i en strøm av grønt og hvitt så han de fremmede løpe fram og kaste seg ned. Han kastet seg selv ned under vått granbar og lå der og holdt hjertet sitt med blå hender, og hjertet ble til en børsekolbe som pulset mellom fingrene på ham. Og han snudde og sprang på alle fire tilbake over skaresnøen.

– Jasså, her er gravøl, hørte han brorens stemme. Den hentet ham igjen slik den hadde hentet ham igjen oppe i skogen.

– Han daua i forrige veke. Dom skaut’n nedpå vegen.

Theodor strøk vekk dryppet, og det kom et nytt gammelt et, ble grønt med det samme, liksom av klorofyllyset fra baret.

– Han kunne holdt seg hjemme, så hadde han levd han som andre.

De skjønte det. Engebrigt Hov var død og begravet. Han hadde gått ned av haugen sin, da de fremmede kom. Det skulle han ikke gjort. De var dratt videre, her hadde ingen vært. Og nå var her gravøl.

Lars sto i en befrielse, han kjente seg merkelig glad: her på haugen levde de som ville leve, men Engebrigt Hov var død.

– Og ellers er her ved det gamle, sa Henrik med pusten i halsen, i en spenning som var ny, som gikk ut i hendene, han famlet etter pipe og tobakk og fylte med dirrende fingrer: hun var alene nå, vesle Lisbet, lamme Lisbet, hjelpeløse Lisbet.

– Kjenner du ikke att meg da, Theodor? Det er han Henrik og meg, ser du, han Lars!

Dryppet slapp igjen, og den deigete neseklompen var et øyeblikk tørr.

– Mor di driv på kjøkkenet, sa Theodor fælen og kom med slappe handa. At en slik arbeidshand med sår og skurv kunne være så slapp, men det var glede og gjensyn i det fargeløse ansiktet hvor trekkene hang som dryppene nedover et stearinlys. Han snudde og flakset føre brødrene mot kjøkkendøra.

De var der begge kvinnene. Moren var den samme, litt strammere om munnen, øynene fulle og dype av lyst som før, skamløst unge i det gamle ansiktet. Men den andre var en ny kvinne, henne hadde de ikke kjent, Elisabeth. Lille Lisbet i rullestolen var der ikke lenger, kanskje var hun død, kanskje hadde de begravet henne sammen med gamlingen.

Moren kjælte over dem, munnen gråt, øynene lo, hun tok i dem med en lyst. Lars slet seg løs, Henrik kysset henne i håret, løftet det vesle mennesket opp og satte henne på benken.

Jojo, hun måtte være glad sønnene hennes levde. Det var ikke rart, så mange som bekymret seg for sønnene sine for tiden. Og hun måtte være glad at nå kom her karhjelp til gårds, det var vel ellers hun som måtte drive gården.

Lars gled unna, kom seg bort i en krok i det gamle kjøkkenet. Her hadde vært en krakk ved komfyren, en stor raggete katte som pleide strekke seg og hoppe opp til ham når han satte seg på krakken. Krakken sto der, men katta var borte. Han satte seg og så på Elisabeth, rolig, letende. Hun var så rank i den svarte kjolen, det hvite ansiktet lyste, det gikk plutselig et rødt skimmer over kinnene, hun grep stokkene og heiste seg opp fra stolen, sto rank og lett med en svai som en fin vekst. Bare hendene var sterke og faste på stokkene.

Lars gransket henne, fra moren til henne: hun har kommet seg, hun har vokst mye av seg, det er blitt mer kjøtt i henne, det er lår under det side skjørtet, de fyller ut, det er styrke i dem, det er vel i leggene det sitter ennå, og hun greier seg med stokker nå, hun kan kanskje trenes opp og bli helt brukbar, synd på så pen jente.

Han kunne fare over henne, for å bli kjent. For her skulle han bli, hadde han tenkt, han gikk ikke ned av haugen igjen så lenge det var så usikre tider. Og hun så ikke på ham, hun så på Henrik, hun svevde over golvet mot Henrik. Henrik fanget henne inn i seg, og skimmeret i kinnene ble hett, fylte de mørke skyggene under øynene, disse silkeleier for tårer, og blikkets svarte dyp hvor dagens sorg var, fyltes av lys, ble blå, Lisbets blå barneøyne som hadde elsket blomster og bedt om at han måtte plukke mere, mere, fylle fanget hennes, stikke i håret, dynge henne ned så rullestolen ble som en kurv med våren i.

– Lisbet, sa han, jeg kjenner deg ikke igjen, er det deg, er du Lisbet, kjenner du meg igjen?

Henrik var hos henne, de møttes midt på kjøkkengolvet, det var som i en ballsal. Men han rakk nesten i taket, moren og broren og Theodor var som vekk langt borti veggene.

– Jo, jeg kjenner da igjen deg, Henrik.

Hva var det med dem, de speilte seg i hverandre, de bøyde seg mot hvert sitt oppkomme og så bortkomne ting på bunnen, en kniv med brukket blad, en nål med rød stein i, morens nål han hadde tatt og gitt Lisbet en gang. Og han så etter en munn han hadde kysset med en guttemunn, en våt og varm og rød liten leik. En munn som var gjemt bak en ny munn, en voksen munn, men som en knopp. Og bryster under kjolen, nytt ved henne, et skjød vendt mot ham, et søkk under svart klede, nytt ved henne, den hvite pannen som med årene hadde løftet håret opp, Lisbet var død i Elisabeth som hadde levd opp.

Han tok om begge hendene hennes over stokkene, de var harde i knokene, og han så styrken i armene, men den ble borte mot golvet, under henne. Styrken hennes svevde, den var uten fast grunn, hun kunne bli borte for ham med en luftning, om han ikke holdt henne fast til seg.

Morens stemme fikk ham til å slippe, den var tørr og skarp:

– Elisabeth har sorg, Henrik. Det er snautt en time siden hun fikk far sin i jorda.

– Dom skaut’n, sa Theodor borte fra døra.

– Dere skal ikke ha noe bry for oss akkurat nå, kom det fra ovnsroa. Lars reiste seg med hatten i handa, – og du bor vel fremdeles i den gamle drengestua, mor.

– Kari er flyttet inn her nå, sa Elisabeth, hun hadde småjentestemmen ennå, og det er da visst rom til dere to også.

– Han Theodor har drengestua, sa moren, hun var mor i huset, og så rett de minste, hadde hun jo vært mor for Lisbet òg.

Hun så raskt over sønnene, de hadde sine beste dresser på, de bar klærne godt.

– Kom nå her, sa hun og viste dem inn i stua hvor gravølfolket satt til bords. Det var ikke mange, og de kjente ingen. Der var ikke andre folk fra bygda enn presten, Elisabeth kalte de andre for tanter og onkler, de var kommet langvegsfra og skulle reise etter middagen. Men det hadde vært stort frammøte ved graven av bygdefolk.

Lars tok av svinesteika og tenkte: her vil bli akkurat som da vi bodde her som guttunger. Når gjestene er reist. Utom det at han er død.

Han åt som han ikke hadde gjort på lenge og syntes det var en glad dag, det fantes ikke flukt igjen i ham, bare en tung trang til søvn da han reiste seg fra bordet.