Nils Johan Rud

Fri jord

Gyldendal

TIL AASE

Ikke det ordet som ble kneblet og fengslet, men det som levde med håpet der hvor det enda var fri jord, små ting som ble trykt og spredt på døgnets papir i okkupasjonsårene, og som er samlet her fordi også de ville overleve.

I

BLIND VÅR

BLIND VÅR

På nordsiden av jordet lå det ennå mye snø, han gikk over en skimlete perlemorbre som det sang en bekk under, seljen sto langs reinene og knoppet seg, og sola dampet av blanksvarte pløgslekammer. Han skrittet ut i sporene sine fra dagen før der snøen var sprø og løs som grovt salt inn mot trærne. Her møttes jordene og reiste en haug med gamle trær. Det var eik og ask, mest eik med slette mastestammer og kroner som løftet seg mot lyset. Utpå sommeren skummet eikelauvet over asken. Her var for tettvokst og trangt, asken dreiv eika til værs, eika tålte ikke askeskyggen og råtnet i de underste greinene. Han kunne hogge ut mer enn det så ut til nå på blanke våren. Midtsommers var det skumring fra morgen til morgen inni haugen, en sval jungel med insektsurr og lauvsangerkvitter å gå inn i. Jordbunnen var svart og grasløs med en bitter garvesyrelukt etter regn. Her ville bli mest som en park når han ryddet godt opp for de fineste eikene og sådde grasfrø i bunnen, villeng med kløver og kattefot og grønt til å ligge på ryggen i. De beste askene fikk han kutte et par tre meter opp på stammen og la vokse til kaller.

Lauvsalene hans: de underste salene for ask, og salene over for eik. Så fikk vårene komme hvor de ville, høyt eller lavt: eik før ask det ene året, ask før eik det andre året, for plask og for steik, som det sto i aspektene.

Øverst på haugen hvor det skulle stå et hus engang, var det syn helt ut i fjorden mot Drøbaksundet.

Anemonen blånte mot ham mellom hasselkjerrene, han slapp øksa ut av armkroken, lot den gli gjennom handa til toppen av skaftet, kjente virkelysten som en saft under huden, og gikk til det store treet han felte i går kveld.

Der satt hun så plutselig og livslevende at det kvakk i ham. De ble vars hverandre i det samme inspirerte øyeblikket. De så inn i hverandres øynes mysterier og hadde den samme intuisjon.

Vi har noe for hverandre, vi har hatt det, vi får det.

Slik det ofte hender mellom mann og kvinne som livet velger ut av et tilfelle, i et bråkast.

Øynene hennes var blå, dette dristige og forsvarsløse blå som var i anemonen der den stirret mot himmelen fra fjorgammelt lauv.

Hun reiste seg fra stammen hun hadde hvilt på, han hørte pusten hennes, rask som hans egen, i ett med den.

De var ikke forvirret, møtet var en plutselig glede, et yrt press i årene av noe som ikke var til å forklare.

Han sto med øksa hengende slapt i handa. Hun holdt kurven hun hadde hatt i fanget. Seljen spratt med våte dunknopper i kurven, askekvister med kakaobrune kattepoter, blåveis. Han hilste med et lett nikk, og hele ansiktet hennes svarte i et vått smil.

Hun var lys, håret frådde fram under tørkleet som var bundet stramt om hodet. Han så brystets hvelving i den åpne anorakken, og hun var lang og rett under skjørtet. Munnen så tent ut i ansiktets bleke vinterhud, pannen var liten, men klar og velformet.

Han så alt sammen inn i seg, begjærlig, slik en ser kvinnen sin for første gang og når gudene har vært gode og lar det skje langt borte fra tilskuerøyne.

De sto lenge og så på hverandre, og han visste at hun tenkte det samme: vi har sett hverandre før, flyktig og uvisst, vi vet ikke hvor og når.

De sto midt i våren med alle impulser i den, og – nei, de tenkte ikke en tanke, det var safter som steg og spirer som sprengte is, knopper som åpnet seg og skalv i det kalde, inntrengende lyset.

Endelig sa hun:

– Her er kanskje ikke tillatt … her er kanskje ikke fri mark? Hun så på de friske greinene i kurven, som hun hadde ranet fra våren, hun så på det felte treet og på øksa hans.

– Å jo, sa han alvorlig, og ordene brøt dette uvirkelige, med ett flakket han i blikket og var forvirret.

– Jeg har ikke gjerdet inn, sa han, så her går alle, men det skal liksom være en byggetomt.

– Her er vakkert, deilig!

– Det må ryddes opp en del, om sommeren er det nesten ikke dagslys inni her.

Han hadde ikke rørt seg, men det var slutt på at han eide henne som et bilde, som et tre mellom trærne, han hadde mistet henne for en stund.

– Jeg skal ikke være i veien, sa hun, – det var så godt å sitte her, så ensomt. Jeg satt og undret på om ikke dette er en lønn.

Det felte treet lå der med knuste kjerr under seg. Han hadde ikke rukket å kviste det i går, og det skulle kappes opp, det var minst en kvart favn ved.

– Jo, det er kanskje en lønn, sa han og så på stubbens oksyderte sår, mintes saften som boblet over økseeggen da han hogg. Det hadde vært forbausende mye saft i den, han syntes han hørte det rislet i øret ennå. Og han hadde vært litt forundret, fordi han trodde det var eik.

– Jaså, var det lønn, sa han og fortalte om all saften, – jeg kunne vel fått ei lita bøtte full, bare mens jeg hogg.

– Så synd, sa hun og strøk over det beisrøde sagskåret, – hadde jeg vært her i går, så hadde De kanskje gitt meg saften. Jeg har lett etter en lønn, jeg har lest at det blir slik fin sirup når en tar saften om våren og koker den ut.

– Jaså.

Han spurte og var interessert, uten at det var det minste for sirupens skyld.

Nei, hun visste ikke hvordan, men det gikk vel an å skjære et hull i stammen og sette i et rør, la det dryppe ned i en flaske.

Han ble ivrig, fikk flyttet på bena som hadde vært grodd til stedet, gikk nærmere, satte øksa fra seg i stubben.

– Jeg tror jeg har flere lønnetrær. Jeg skal vise Dem, og siden kan De komme når De vil.

– Så elskverdig av Dem. Men jeg forstyrrer, det er best jeg går min vei.

– Det er meg en glede, sa han, og det lød belevent.

De gikk sammen på de små stiene som han så mange ganger hadde undret seg over hvem hadde gjort. Haugen lå isolert med jordene omkring, her var ikke noe gjennomgangssted for noen, og alle blåveisbarna og liljekonvallbarna som plyndret her i tidens fylde, de kunne ikke ha tråkket opp de gamle stiene.

Han hadde henne tett etter seg, de gikk i en fortrolighet som falt helt naturlig. De følte ikke annet enn glede, en ufattelig glede. De gikk her og var hjemme sammen. Det var ikke noe fremmed over det at de var fremmede for hverandre. Han så på trærne, og han så på henne, han var et hode høyere, men hun var så rank og hadde sterke skuldrer.

– Her er det en lønn.

Han fant stedet, de gikk ned i en senkning som i en skål, det kjentes som de gjemte seg bort sammen.

Det var en ung lønn, slank, glattere i barken enn den gamle som forblødde i går kveld.

– Jeg har ikke noe å ha i, sa hun.

– Du kan komme igjen. Her skal du få se.

Heretter sa de du til hverandre uten å akte på forandringen.

– Du glemte øksa.

Hun strøk over barken med en lang, smal hånd.

– Vi skal ikke skamfere den. Denne her skal bli stående.

Og han tenkte, som gav han henne en gave: dette treet skal være ditt heretter, det skal få vokse og bli gammelt sammen med deg. Høyt sa han:

– Men jeg vil rydde mer unna omkring, så det får mer lys, det er et vakkert tre.

– Så rankvokst, sa hun.

Han følte hele tiden at hun så på ham, og hver gang han overrumplet henne, slo hun ikke vippene ned; de så begge dristig på hverandre.

Han fant fram en kniv og snittet opp barken, flenget opp i såret så det gylne trekjøttet syntes.

Det tok til å piple fram med det samme.

– Saft nok i denne. Men at du kan lage sirup av den, da.

– Jeg har bare lest det et steds.

Hun la seg impulsivt på kne, hun la munnen mot skåret og drakk av saften. Det kom noe grådig over den nakne nakken hennes, et lystent spenn, hvor håret var bundet opp under tørkleet.

Han foldet sammen kniven, lyttet, drakk han også, det steg opp i ham som en svimmelhet fra jorden hvor kreftene sprengte seg fram gjennom telen. Og det var i lys og luft, i hvite halser som løftet dunhoder under råttent lauv, i tusen svangre greiner over ham.

Hun slapp treet med et lite stønn, de røde leppene glinste, tennenes hvite, våte begjær skinte mot ham.

– Det er vel mest som vann, lo han og var på kne ved henne.

– Kjenn! sa hun.

Og han la munnen til stedet, kjente saften, kjente noe levende som var fra munnen hennes, men han drakk ikke, han kysset såret i barken.

Da han tok seg i det og så opp, med hete kinn og en plutselig flauhet, var munnen hennes like ved ansiktet hans, pusten hennes streifet øret, og i øynene hennes, de liksom åpnet seg og ble svarte i det blå, i dem var alt det fortvilte savnet som våren hadde gitt dem, og hennes viten om at han alt hadde rørt henne, at kysset treet fikk var hennes.

– Deilig, sa han, du er deilig, og du er min!

Han tok munnen hennes, vill og øm, gråt og lo inn i den.

Etterpå, der hun lå med brennende ansikt mot den unge lønnens røtter, og det rant av kinnene hennes uten at han visste om det var tårer eller selve vårens perler fra det dryppende treet, sa han:

– Kan du forstå det, kan du forstå oss?

– Ja, sa hun, kan du?

– Jeg vet ikke riktig. Er du glad?

– Ja, glad! Og takknemlig. Takk!

– Selv takk, sa han og lo, freidig, lett, ren.

Hun strakte armene og grep om skuldrene hans, klemte og holdt så fast at han kjente fingrene gjennom jakka.

– Se på meg igjen, sa hun stille, ingen har sett på meg sånn, ingen som du, sett meg inn i seg, slik … det er øynene dine jeg elsker.

Nå gjorde hun ham forvirret, men han var lydig, og det var godt å se på henne, det var ikke annet han ville i evighet. Og hun snakket mer, så fram i noe, veikt, virket plutselig eldre, moden.

– Du spurte om jeg kunne forstå det. Det var fordi du så meg, straks, med det samme du sto foran meg, en vilt fremmed, for jeg var i øynene dine. Jeg så meg selv inne i øynene dine.

– Du snakker så rart, famlet han og var litt usikker i blikket, kunne ikke se på henne som før. Han reiste henne opp, satte henne mot stammen, strøk de våte kinnene med ru hender.

– Du kommer igjen i morgen, sa han, jeg vil være her hver kveld for deg, hele våren, hele sommeren.

– Å nei, sa hun, nå var hun trøtt og fjern, – eller jeg vet ikke. Men hun gav ham ingen uro, han kjente seg sikker, han var en seierherre. Og han hadde makt i øynene, om han ville, det visste han nå – jo, han så godt, og det var mye vakkert å se, om våren.

Det dryppet sakte fra treet. Han grov opp litt våt jord som isen hadde sloppet og klinte i såret, det kjentes som han stillet det, læget det.

– Nå må jeg gå.

Hun var blitt urolig, fant kurven sin, grep etter handa hans, litt forskremt, men øynene var like rolige.

– Det er du selv som har øynene, spøkte han, dem står jeg ikke for.

Så ville hun til å gå, med ett var det blitt slik som om en annen ventet på henne.

– Jeg kan vel følge deg litt på vei, mente han.

– Nei, det skal du ikke. Du skal gå til øksa di.

Hun var så bestemt at han ikke gjorde innvendinger. Med det samme snudde hun seg mot ham på ny.

– Se på meg en gang til, bad hun, kyss meg!

Han kysset henne, et fort farvel uten smerte, uten savn, det var rart.

Men nå var de to sinn, han kjente at de tenkte ikke sammen lenger, de hadde hver sitt åndedrett.

Hun gikk raskt opp gjennom haugen med kurven i handa og så seg ikke tilbake.

Hun ble borte bak den store eika øverst, og da slo det ham med skrekk: jeg vet ikke om hun kommer igjen.

For han hadde kjent ringen da hun gav ham handa til farvel, det hadde vært en kald ring på den, og han hadde ikke våget å se på den med det samme.

Pusten ble kort og anstrengt, snørte brystet, han sprang etter henne med gispende munn.

Ved den store eika stanset han og samlet seg, strøk den svette pannen som en brå vindtrekk kjølte over, stirret med sviende øyne ut over jordkammen og skimtet fjorden i en røyk langt ute. Pulsen hogg i halsen. Kveldssola brant i råtne skareflekker. Og der var den hvite anorakken mot krattet av grønnask som dirret i et fiolett lys, ved åkerreina langs gjerdet. Ikke lenger unna enn at han syntes at kinnene hennes ennå flammet etter opplevelsen.

Han gled inn i skyggen av eika. Hun var ikke alene.

Det satt en mann der og løftet et hvitt ansikt mot sola. Hun snakket til ham, bøyde seg mot ham med handa full av anemoner fra kurven, og holdt dem tett mot det hvite ansiktet. Mannen bøyde seg over blomstene som om han åndet dem inn i seg, famlet over dem med hendene.

Anemonens intense, rolige blå gjorde ansiktet ennå blekere, det virket så hvitt med de svarte brillene.

Mannen reiste seg, tok seg for med en stokk, en høy, ung skikkelse.

Hun tok feltstolen og slo den sammen, stakk den under den armen hun bar kurven i. Den andre gav hun mannen, og langsomt og forsiktig ledet hun den blinde langs pløgslekantene mot veien.

Ikke en eneste gang vendte hun seg mot haugen med lønnetreet og den seende.