Nils Johan Rud

Det var en lørdag aften

Noveller

Gyldendal

I

Over fjellet

De to gamle gråt stille, da hun lå der reiseklar. Moren hadde pyntet henne, greid det svarte håret vekk fra pannen, den var blitt så stor, foldet de tynne hendene ihop. De hadde ikke funnet blomster å gi henne, frosten hadde tatt de siste. Men faren var kommet med noen kvister rognebær. De lå der på linbredslet og rødmet kinnene hennes. Hun hvilte i den evige søvn og var forandret, like vakker som før, like ung som før den lange sykdommen.

Den unge mannen famlet med de to brede fjelene som skulle være lokk. Enda en gang strøk han over kista, med et fjernt blikk, som om han lette etter noe som kunne vært bedre gjort. Den var fint teljet til, han hadde gjort seg umak med arbeidet, for det kunne ikke gjøres om igjen. Den lignet en båt, den skulle føre henne over den svarte elvestrømmen mellom livet og evigheten.

De gamle så på ham, der han la lokket over henne og plugget det fast. Nå var det forbi, nå var hun borte fra dem. De gamle øynene hvilte på ham. Selv var han uten tårer, han hadde grått bort dem han hadde, når de ikke så det. Han visste hva de tenkte: Her er ingen levende igjen etter henne …

Vi fikk ingen barn, tenkte han, vi fikk ikke den tiden vi trengte til det. Han la hammeren fra seg, åpnet døra, den grå høstdagen gjorde veggtømmeret lysere. Der var lagt friskt granbar på tråkka, og han trakk i seg den bitre lukten av det og av kvaen i de ferske kistefjelene. Moren tok til å synge, det kom en skjelvende tone fra brystet hennes. Den ble til ord, og faren fulgte usikker med i salmen. Den unge kjente høstvinden i håret, han sto der mot den lave døråpningen og ventet. Salmen tidde ned, det siste av den ble liksom borte ute i skogen. Så tok de henne mellom seg, far hennes og han som hadde vært mannen hennes. Varsomt satte de kista ned på skikjelken.

Så spente den unge seg foran i vidjedraget, de gamle gikk på hver sin side av kista, kjelkemeiene satte svarte fár etter seg i det rimete graset. Ennå var det tidlig morgen, solen var underveis til de store skogene. Det var skog så langt øyet rakk, på alle kanter.

Senkvelds vendte de tomreipes tilbake til boplassen, den unge først, han reiste skikjelken mot stueveggen. Da de gamle kom, hadde han gjort opp varme på grua. Han satt der og skar fliser med tollekniven, helt til den gamle snakket til ham.

Han så over kniven, som om den var ny for ham, før han stakk den i slira. Varmen glimtet i sølvholkene, det var en vakker kniv. Den gamle hadde øynene på den, som om den fikk ham til å tenke på noe.

Moren ba dem inntil bordet. Hun foldet hendene, og det rant av øynene ned på de dirrende, beinete fingrene. Så åt de sammen, de gamle og den unge, ordløse, og uten sult etter den lange dag. For å hedre en datters og en hustrus minne.

Da de gamle hadde lagt seg under felden, satt den unge lenge og holdt varmen ved like. Og han lekte med kniven. Somme stunder skar han lange, feite sponer av tyriveden, somme stunder bare stirret han på det tynnslipte knivbladet, som om det hadde noe å fortelle ham om liv og død.

– Skal du ikke se til å få sove, gutt? kom det endelig fra de gamles seng. Morens røst. Mor hennes. Mor hans også, på et vis.

– Jo.

Han gikk til sin kant. Han lyttet til dem lenge, til de sov, og da var meste natta gått. Da sto han opp og gikk stilt ut, ble vár at det hadde snødd, og det kom mer fra mørket over ham.

En stund sto han og så mot øst, til synet vennet seg til mørket. Det steg og steg med skog innetter, så langt som han visste om og enda lenger.

Han gikk inn igjen og hadde bestemt seg. Slo ild i knusk og fliser, hengte ei vassgryte på ildjernet. Varmen fylte langsomt rommet, mens han gjorde seg ferdig. Om litt kjente han det på seg at de lå der våkne og fulgte ham, visste at han la en kald skrekk over dem. Fordi de skulle bli alene med sin alderdom, fordi han nå ville gjøre dem helt barnløse. Men de hadde jo snakket sammen om det før, år etter år. En dag måtte han ta denne turen østover. Det hadde vært en drift i ham siden han kom hit. Og nå var han fri, fri nok til det.

– Har du tenkt deg avsted nå? sa faren og steg av natteleiet.

– Ja. Det er blitt føre.

De sa ikke imot. Moren sto opp og gjorde istand mat. Han åt med sult nå.

– Du får fare varsomt, sa moren.

– Ja.

Faren drev omkring, det var ikke lange stubben mellom veggene. Den unge kjente at den gamle samlet seg til noe avgjørende. Enda kom det som en overraskelse. De gamle hendene skalv med børsa.

– Du får ta denne, om du skulle bli nødt til å verge deg, sa han.

– Nei, du trenger den selv!

– Du vet jeg ser kleinere for hver dag. Jeg får mer i snarene enn jeg får med børsa.

Den gamle fridde seg for det tunge våpenet, rakte ham krutthornet og kulepungen. Han tok imot som han en gang hadde tatt imot datteren. Den gamle ga av et fullt og kjærlig hjerte.

– Ja, jeg kommer vel snart igjen, takket han.

– Ja, så kommer du kanskje igjen! sa den gamle lysere, som et lite rop. Moren sa ikke noe, bare stelte om ham, gjorde ham istand det hun kunne. Han hadde hatt det godt her, i alle år. Mye av barndommen sin hadde han hatt her, og hele ungdommen. Nå var det liksom slutt på ungdommen, det kom en annen tid.

Han fant fram skiene, så at tjæren var solsvidd inn i dem. De gamle sto og stirret etter ham til han ble borte i snøskogen.

Han gikk dagen til ende. Snøen falt i sporene hans, visket dem ut, men han så seg ikke tilbake. Det var et slit i nysnøen motbakkes, og der han rente utfor, skar han ofte gjennom til bare bakken. Han hadde slik hast på seg denne første dagen, og dagslyset varte ikke lenge.

Om natta sov han under en bustegran med noe bar under kroppen. Han frøs og våknet jevnt, og det var ikke morgenlyst ennå, da han tok seg litt mat. I det siste mørket slengte han konten og børsa på ryggen, og kløv oppetter en ny ås. Det ble kaldere, og snøen som falt var lett og tørr, skiene fikk gli.

Han stanset ikke oftere enn han måtte, men han tok det likevel roligere den andre dagen. Tenkte at han fikk fare vârt så han ikke brakk en ski, og han tok til å se seg om. På solen som var framme midt på dagen mellom skyhenget, så han retningen. Men der var ikke noe kjent, ikke en ås, ikke en elv. Et stort vatn gikk han rundt, fordi han ikke kjente seg trygg på at isen var blitt sikker nok.

Mot skumringen lettet været, han slo seg til under et bergheng og hadde en ren stjernehimmel over seg. Og nå gjorde han seg mere møye, samlet inn kvist og hogg tørrved av et vindfall. Den vesle øksa måtte den gamle ha stukket i konten. Det gjorde ham glad. Trettheten var god der han lå på barsenga og kastet innpå varmen. Han hadde mat nok til et døgn til, og innen hadde han kanskje skutt fugl eller hare. Det lå også en øsje salt i konten, han fór ikke tomhendt derfra han kom.

Før han sovnet, lekte han med tollekniven, skar i en rar rot, uten mening. Kniven var kommet fra den kanten han nå ville hen.

Han sov uten å drømme, hun som var død lot ham i fred i søvnen. Men når han gikk mot øst, da var hun slik han kunne minnes henne lengst tilbake i tid, en liten jentunge han hadde kjent.

Den tredje dagen var han kommet til topps og gikk over et skogbart lende, nærmest en fjellvidde å kalle. Da hadde han det i seg at her hadde han gått før, den andre veien. Og hun som var død, ble så nær og innpå ham igjen. Stundevis syntes han at han selv var en annen, langt bak i tid, en guttunge som gikk her og var redd.

Vidda var ikke større enn at han rådde med den mens det ennå var en rød, lav sol. Der de første vridde bjørkene møtte ham, rastet han og så utover lange fall med ny skog. Et steds langt borte syntes han det sveiv noe som kunne være røyk.

Han fulgte ikke beine retningen videre nedetter. Det var som om han hadde mistet målet og holdt på å forville seg. Det var rart slik som en stor hending kunne sitte fast i minnet. Han sanset seg fram til en berghammer som hadde stor granskog like oppunder seg. Dit opp kløv han, måtte bære skiene, det var et steinras den siste delen. Han ble så svett og varm at det dampet for øynene. Og det var kommet en spenning i ham, så han rent skalv.

Det sto ei diger furu like oppunder berghammeren, så høy at tiurkrona stakk opp over bergkammen. Rart at så stort et tre hadde funnet livberging midt i all denne steinen og så høyt mot fjellet. Det var så gammelt at det kunne ikke ha vokst noe på mange år. Han kjente seg nesten sikker på at han hadde sett det før. Der han satt, hadde han langt utsyn, men nå falt mørket så smått. Det var ikke råd å vite om det hadde vært røyk det han så for en stund siden.

Han var liksom ved målet nå, iallfall så nær det at han visste hvor det lå.

Han bar skiene inn gjennom et tett kratt bak furua, og det svartnet videre innover. En skrekk slo ham med det samme. Så smilte han den bort. Det var jo lenge siden gutten var mørkeredd. Han regnet etter – som om han ikke visste at det snart var tjue år siden han var her alene første gangen. Nå fikk han rappe seg, så han slapp å ha det så mørkt som den gangen.

Kvelden dro over skogene. Han brukte det siste dagslyset til å raske sammen noe brensel i krattet og gikk inn i berghammeren. Slo hodet mot et framspring, krøkte seg sammen av smerten. Men den gjorde ham klar og uredd med det samme. Han tenkte: du kunne stå oppreist inni her den gangen, men du skulle visst at du må ha vokst en del med årene. Han krabbet på alle fire videre innover til berget stanset ham. Her var en naturlig hule, åpningen bare som en revne.

Gutten hadde funnet den en gang han var redd, så redd at han søkte seg det verste ulendet for å gjemme seg vekk. Og ingen kunne finne dette skjulestedet, uten at en valgte å ta seg fram rett oppover ville steinraset. Nå måtte det være enda mere gjemt av vekstene enn det var den gangen.

Her var tørt og lunt. Men han burde nok vært varsommere, her kunne ha ligget bjørn for alt det. Men da hadde han vel sanset villdyrlukten i tide. Han lå stille en stund og mintes det som var blitt borte i tiden.

Nå gjorde han seg kjent på ny, krabbet omkring i mørket og følte på kaldt fjell hvor hen han snudde seg. Samlet så tørrkvist, tok flinten og knusken fra konten og strevde lenge før det brant et lite bål inni fjellet. Siden dro han inn all veden han hadde samlet og la seg til å ete med skiene og børsa inntil ryggen. Hvilte ut med hodet på neverkonten og holdt den vesle varmen ved like. Her var såpass lunt at han trengte ikke store varmen, og røyken var uvillig til å ta seg ut.

Han frøs ikke stort den natta, men våknet ofte fordi han ikke fikk ro for drømmer. Mer og mer av det som hadde hendt den gangen steg på og steg på. Og når han imellom ble våken og varmen var brent ned til bare glør, kjente han mørkeskrekken slik at han måtte sette seg opp og holde børsa i hendene.

Han visste ikke når han sov og når han var våken. Et stjernebilde hang i huleåpningen. Han krøp fram og speidet inn i krattet. Med det samme ble det liksom lyse dagen, han kunne se langt ned i skogen. Han hørte stemmer, og i glimt så han en enslig en eller to og to i følge, når de gikk over en glenne. Noen kom like oppunder raset, der stanset de og snakket sammen. Somme ganger ropte de høyt, et navn. Hans navn. Men han forsto ikke annet av ropene enn navnet, vinden blåste ordene fra ham. Det fikk ham til å presse seg mot fjellet, klemme ansiktet ned i våte mosen, livende redd. Men de kom ikke opp, de gikk videre med manngarden. Og så ble det stilt i skogen.

Alt var så nære på ny. Men han kom til seg selv igjen i mørket, og var ikke gutten lenger. For det han nå visste, var de døde, de som hadde lett etter gutten. Og når han nå kom for å søke etter arbeid, ville han være en fremmed for dem som ennå levde. Han mintes mere fra den gangen uten å drømme: at dagen kom etter en lang natt, at gutten krøp ut av skjulet sitt og gikk mot snaufjellet. Men han kom ikke så langt som til verdens ende, slik han hadde tenkt. Og godt var det, han hadde ikke rare kreftene igjen, da han møtte den fremmede jegeren. De fortsatte sammen mot solefallet, gikk vestover døgn etter døgn. Og langt om lenge ble de møtt av en kvinne og en småjente. De spurte ham ut, men han hadde ikke svar til dem.

Her han nå tenkte etter, trodde han det tok år før de fikk hele sannheten ut av ham. Da var det blitt for sent, ingen hadde vært over fjellet og spurt etter ham, og de beholdt ham som sin egen. De hadde snakket om det, at det var urett gjort av dem ikke å sende ham tilbake over fjellet. Men de hadde ingen gutt selv.

Etter hvert ble gutten mann og gjorde med seg selv hva han ville. Han ville ikke annet enn å bli, han ville ikke annet enn å vokse opp sammen med jenta. Men han var ikke blitt fri. Rett som det var ropte noen navnet hans øst fra skogen, og ropet kom oftere jo eldre han ble.

Nå lydde han det, ingen holdt ham tilbake lenger. Og som natta svant, fyltes han av et utålmod som drev ham opp før det ble helt lyst. Han åt det siste av nistematen og tok seg nedover uren i halvmørket. I solrenningen var han inne i tettskogen, akte inn i et daldrag hvor det måtte være en sti under snøen. Skiene gled lett på frostføret, han gikk fort og underlig sikker på leia.

Det kunne være omtrent midt på dagen, da han kom til et lite vatn. På den andre siden steg lett røyk i været, han så to lave hus. Der måtte være mye dyrket mark, for skogen holdt seg godt unna.

Han gikk rundt vatnet og kom opp bak uthuset, lot hånden gli over veggstokkene. Sto der og undret seg over det grove, harde furutømmeret, svartnet til av somrer og vintrer. Han gikk omkring huset og søkte seg til gjenkjenning. Det var så rart, ikke bare årenes sol hadde svidd i det. Her var merker etter skaevarme i veggen, noen stokker var brent halvt inn, men like gode, slipt til igjen av vær og vind. Liksom en glede steg opp i ham, en befrielse, et gammelt trykk i ham var der ikke lenger.

Han så nye spor i snøen mellom husene, og spor som ble borte i et tråkk mot skogen. Han spente av seg skiene, reiste dem og staven opp i snøen ved døra. Så banket han på, og skjelvingen i kroppen kom så sterk at han mistet all kraft, ville til å gli ned ved dørtrammen. Men en kvinnerøst med et lite skremt «kominn» rettet ham opp. Han steg på.

Hun satt ved grua med ansiktet vendt mot ham, en gammel kvinne. Han hilste og ble stående ved døra. Syntes han kjente henne, men hun kunne være en annen, for det han visste.

– Hvem er nå du? sa hun med et tomt blikk på ham, men ansiktet var spent og vaktsomt.

– Jeg kommer over fjellet, sa han.

– Du får sitte ned. Du er vel både sliten og sulten.

– Takk, sa han, tok kont og børse av ryggen og gled inn på benken mellom det vesle vinduet og bordet.

– Ja, jeg hører jo på målet ditt at du må være langveis fra, sa hun, hun gikk merkelig famlende over golvet og satte fram mat for ham. Han ble var at hun hadde et annet lag med ordene enn han var vant til, en annen sang. Hun bøyde seg mot ham, da hun rakte ham melk og brød, som for å granske ham nærmere. Hun hadde ikke blikk, men ansiktet var så underlig synsk. Han skjønte at hun måtte være blind. Så sa hun det selv:

– Jeg har ikke vært unt synet de siste årene. Men jeg er såpass godt kjent her at jeg greier meg uten.

Hun spurte ham ut hvor han kom fra, mens han åt. Han svarte det han kunne. Skar av det gode brødet med tollekniven og fortalte knapt og uvillig om boplassen vesti. Alt imens han prøvde dra kjensel på henne, men den han hadde tenkt seg var en annen, og likevel. Han fomlet slik med kniven at han nærpå skar seg i fingrene. Det var som hun merket uroen hans, hun hadde de døde øynene mot ham hele tiden, der hun satt på krakken ved varmen igjen. Og hun lyttet til hvert ord han sa, som var det ekko etter dem.

– Du har folket ditt der borti? sa hun.

– Åja, jeg har vel det.

Maten smakte ikke, så snart verste hungeren var over, men han åt videre fordi han ellers ikke orket sitte stille. Ord for ord fikk hun vite mye om ham. Hun var så flink til å spørre, rapp til å få ham på gli når det gikk i stå for ham.

– Det er ikke godt å miste den en har kjær, for den som er ung, sa hun.

– Men du lever over det. Du har langt igjen.

Nå hadde han fortalt henne om den døde. Så fikk hun vite hvor gammel han var. Og nå måtte hun komme med sitt, gjøre gjengjeld, nå ventet han så hjertet hogg seg ut av brystet.

– Vi mistet en gutt, sa hun, fjernt i det, – han hadde vært på alder med deg nå. Nei, det er ikke sant som jeg sa. En lever aldri over det.

Han spurte ikke, bare ventet. Våget ikke røre ved det onde minnet hennes.

– Stakkars, han kom i skae for å sette varme på uthuset. Så sprang han til skogs. Vi fikk slokt før varmen fikk tak. Han hadde brent bål attmed veggen. Men han kom ikke igjen. Vi fant ikke spor etter ham, alt det vi lette. Og det var vel ikke lang stunden han berget livet i villmarka. Nei, han kom aldri igjen, vesle arme sjelen. Og vi hadde ingen annen enn den gutten. Fikk ingen siden heller. Nei, en lever seg ikke over det.

Han fomlet med kniven, sprengt av alt han skulle ha sagt. Men kom seg ikke til.

– De er vel gamle, foreldrene dine og? sa hun.

– Åja, de er gamle.

– Så skulle du ikke bli for lenge borte fra dem.

– Ånei.

Da hørte han skrittene i snøen, de stegene han ventet på. De tråkket av seg snøen på trammen, og så ble det en liten stans, fordi det sto et par fremmede ski der. Det kremtet der ute, så gikk døra opp, en gammel mann steg inn. Sto litt og langsynte den fremmede, før han hilste og signet maten. Satte en øks fra seg og tok plass ved bordet.

– Du får være så snill og ta en bit til for selskaps skyld, sa hun til gjesten.

Han tenkte at slikt kunne ikke ha hendt mange, å sitte vill fremmen og ukjent gjest hos foreldrene sine. Kjenselen tok mælet fra ham, gjorde ham like stum som hun var blind. Men han sanset ikke å stikke vekk kniven før gamlingen ble vár den. Den store, tunge handa tok den fra ham. Gamlingen ble rar med kniven for øynene sine, med det fint utskårne bjørkeskaftet.

– Denne kniven, sa han – den har da jeg gjort, den!

– Du har så. Du ga meg den.

Han fikk røst. De stirret på ham, også hun hadde synet, det kom innefra henne, et lys som slo ut av ansiktet.

– Jeg har hatt kniven i alle år, sa han, – mente dere måtte kjenne meg igjen på den.

Hun var sterk, hun reiste seg mot ham uten å vakle, tok etter ham, følte over ham, over skuldrene, kinnene, håret. Det kom ikke en tåre i de blinde øynene, de var som utbrente for lenge siden, men hun så ham inn i seg med alt sitt levende og uforbrente. Og i den ro som var gitt henne av gleden, sa hun:

– Og nå har du tenkt å fare att og fram over fjellet mellom dine gamle …

– Ja, jeg får vel det, svarte han.