Nils Johan Rud

Eiréne

Roman

Gyldendal

1

Et barn famlet over instrumentene, fullstendig ukjent med deres hemmeligheter, med all sin nysgjerrighet konsentrert i fingertuppene. Og i dette øyeblikket var intet forberedt og planlagt, alt jeg eide av kunnskap var allerede styrtet utfor i dypet.

Jeg var befridd for alt av fortid, da jeg ble slynget ut av flyet og tumlet inn i en hvirvelstorm, i et tomrom av tid og bevissthet. Jeg var fri, og uten angst. Jeg var underveis til jorden på ny, for å finne meg et fødested.

Samtidig innregistrerte jeg alt som skjedde, med min forhenværende erfaring, slik det skjedde, og slik jeg engang i mitt forrige liv hadde planlagt det skulle skje.

Flyet tordnet ut over havet, i en stupende flukt, slik mine barnehender hadde innstilt roret. I samme sekundet gjort om til en lyderindring, jetmotorers torden.

Jeg tellet min egen puls av tid i det fri fallet før skjermen åpnet seg og under svevet ned i de lave tåkene. Alt foregikk som det skulle, som en normal fødsel. Jeg tok fullt beredt havflaten, gummibåten fyltes automatisk av kullsyrepatronen og la seg tilrette, jeg trakk skjermen inn – det må ha vært litt bry, jeg må ha gjort det i en slags ørske, men både med kraft og nøyaktighet, til jeg satt der med skjermen som en våt pute under meg, og så pilotsetet flyte unna, synkende – så grep jeg paddelåren og kjente at jeg levde, nyskapt av himmel og hav.

Jeg hadde hverken hørt eller sett flyet gå i havet, med sin last av fortid, det var forsvunnet i den røde morgenskumringen og det grå skoddehenget. Men et steds gikk det ned, med bomben, et fresende rødt jern sloknende brått i sjøen under esselyset av morgengryning.

De ville ikke finne igjen så mye av det at det var verd å samle på, og havet var dypt på disse kanter, det ville være nytteløst å sokne etter en mann og en bombe i et sunkent fly.

Jeg ror med kompasset liggende på kneet, i hjernen er et kart bredt ut, det er kanskje min barndoms land. Likevel har jeg en merkelig klar erindring om det: en krans av øyer, med så stor avstand til fastlandet at der er full havstrøm imellom, og en av øyene, den minste i midten, en rød kjerne i en solkrets av øyer.

Jeg ror en time, og jeg er ikke en stund i tvil om at Gud er barmhjertig, at han vil skjule meg med sitt sommermorgenslør til jeg er vel inne mellom øyene.

Og jeg har lenge hørt flyene fra flere kanter, hører dem komme og gå lavt og speidende, mens sjøen drypper av mitt åreblad. De er blinde, og de kan heller ikke høre at jeg synger mens jeg rytmisk bruker åren babord og styrbord. Dessuten må de ha en viss peiling på hvor flyet mitt gikk ned, den siste beskjed jeg gav dem, da jeg meldte motorsvikt.

Underlig å sitte slik i en gummibåt, vuggende i rolig dønningsjø, å være så ensomt et barn i hav og tåke, og samtidig få i erindringen så vesentlige bruddstykker av det som var ens liv før ens død. Langt der ute spøker det forgangne: grå stålbåter skjærer grønn sjø og samles omkring en oppgitt posisjon, letende etter et flak av en vinge eller oljeflekker.

Det er meg vedkommende og uvedkommende i samme tanken, men ikke mer enn en normal bevisshetsforvirring hos en nylig avdød og nylig født.

Jeg får landkjenning like forut, disen letter om øde strender, skjær og holmer glinser av nattevæte, i dype glover renner grønn saft i sjøen. Noen hus ligger morgengretne i det første sundet jeg ror gjennom, jeg vet at de er tomme for mennesker. Det begynner å lukte sjø slik det lukter av havs og jords nære samvær, av tørkende tang og strandvasket tre, av stilt råtnende vann i flaberggroper. Jeg kjenner det igjen, og det er meg plutselig fremmed. Min barndom engang var ikke her, den var et steds langt inne i det indre land hvor alt av vann var ferskvann. Det blir godt å komme til et helt nytt landskap, og likevel har jeg en kunnskap om det i kroppen.

Sundet smalner av, jeg ror nær en brygge. Ikke en skikkelig båt er fortøyd der, bare noen vrak i siste oppløsning slengt opp mot berget, og husene, såvidt i ly for været under en knaus, er falleferdige. Men her har vært folk inntil i går, da de siste evakuerte.

Jeg må styre min lyst til å gå i land for å granske litt nærmere i denne svartedaude, men bare tanken gjør meg utrygg. Tåkene har begynt å stige, jeg kjenner det som en uro i ryggen og blir hissigere i åretakene.

Kommen ut av sundet, kjenner jeg meg roligere, og jeg oppdager at det er nokså langt mellom øyene likevel. Men storhavet får lite pusterom her, jeg ror i smul sjø som ildner til i bølgekruset av en ny dag.

Videre holder jeg meg inntil strendene, helst hvor berghengene er høye og kaster skygge, tar den korteste biten over til neste øystrand. Og det får meg til å tenke på en fasanhane en forsommer en gang, jeg pleide å få se den om morgenen når den skulle over et åpent jorde hvor vinterrugen stod grønn og lav. Den huket seg ned under åpen himmel, og så tok den strake spranget korteste vei over jordet, redd for hauk.

Jeg er redd hauk, men det er bare måkeskrik i lufta. Stanser jeg et øyeblikk med padlingen og lytter så hjertet hogger, er jeg ikke istand til å høre motordur, hverken fra sjø eller luft.

Jo lenger jeg kommer inn i øygarden, jo tryggere blir jeg, for her er en forbannet verden med alle sine mennesker fordrevet for en bombes skyld.

Bare en eneste liten bombe, men stor nok. Bare en liten nasjons prøvebombe, men stor nok stat til å ha en bombe.

Og så begynner jeg å le, jeg ler så det gjør vondt, enda det fins ikke låt i latteren min, den er som en brenning inne i brystet. Jeg ler av de bortskremte øyboerne, de skulle bare vite at her kommer den som slapp bomben og tar en øy fra dem. De skulle bare vite at han slapp den så dypt at den vil bli et sagn for dem i ettertiden: bomben som sank.

Det manglet visst noe teknisk ved den også, en tenningssats riktig beredt. Jeg er ikke istand til å huske det, og det interesserer meg mindre. Gud alene vet om den noen gang kommer til å eksplodere der den nå ligger, for å radioaktivisere en fiskestim eller to. En liten stats lille bombe makter ikke så mange stimer. Så forsåvidt ville ikke hele verden ha gått under, om jeg hadde gjort min plikt.

Nei, jeg kommer meg fort ut av slike tanker, de er ikke lenger mine, fred være med han som hadde dem.

Jeg har ingen andre plikter enn mine egne, de jeg er født med. Nå ror jeg langsommere, det haster ikke, og her er så vakkert og slik en fred, måkene svever så hvite som på skapningens første dag. Og jeg er ute for å velge øyer, ser meg om godt og nøye, stryker langs blide strender og arge strender, bratte strender og slake strender, ser noen naust og noen stuer raskt forbi. Men jeg har jo alt valgt, dypt inne i meg har jeg valgt, jeg har den for mitt indre syn og vet at jeg vil få den nøyaktig slik, når den omsider ligger der for mitt ytre øye.

Her er så mye evakuert fra før, forlatte fiskerheimer og støer som havet tar og hiver unna: en flukt som er foregått lenge fra slike barnlige strøk hvor voksen sivilisasjon får svinnsott. Her er ikke lenger lønnsomt nok å leve. Og nå er de siste, de grunntrassige og overårige, rømt over hals og hode, endelig. Og det vil ta noen døgn før de mest enfoldige våger seg utover igjen, bekymret for sitt vesle løsøre og fastøre. Og de har vel noen ungdommer med seg, noen tiltaksløse, og noen tiltaksløses barn. Jeg er trygg for dem så lenge, jeg får nok av tid på meg.

Og nå ror jeg for livet. Tåkeflakene filles unna, morgenen klær av meg, en terne skriker rett over hodet på meg, så plutselig den får se meg. Men jeg er kommet inn i en sjø så smul at den oljer seg mot min plumpe farkost, som er både flåte og båt, så aldeles uten glidende form. Svetten begynner å dugge under alt det utspekulerte utstyr jeg er kledd i, min fosterhinne av syntetiske stoffer damper i solen. Enda er lufta kjølig, jeg har en frost i meg fra hælene og opp til hoftene. Fra pannen og ned til livet syder en klam hete. Og det er vel slik det kjennes å bli født, livet begynner som en rød hvirvel bak pannen, en sol.

Nå ror jeg for dette livet, og jeg trenger ingen bevisst navigering, jeg har sett disse sund og deres strender i en drøm før en død.

Det siste sundet åpner seg akkurat som i drømmen, og min øy ligger der i et lite hav for seg selv.

Det tar meg en halv times tid å kravle meg over dette innhavet, og om et fly var kommet over, ville det kunne stupe rett ned på meg og rope ut over det hele land at her er han gjenfunnen i god behold. Men det er ikke en sky på himmelen, den har feid seg ren, og jeg er uten frykt for større vinger enn en havhests.

Der har jeg den granittrøde odden med krokfuruene rett forut, så underlig sanndrømt jeg var. Gjenkjenningen er slik en glede at jeg tar meg tid, jeg ror rundt odden og velsigner den. På innsiden er den grønn, pynter seg med en frodig løvstripe langs en sandstrand. Og det er kanskje noe jeg innbiller meg, at det strømmer en vivendelduft fra krattene. Jeg må ha drømt duften også, annen erindring enn drømmers har jeg ikke.

Der hvor sandstranda synes bredest padler jeg inn, den er langgrunn, sanden lyser lik nytt tinn fra bunnen.

Jeg kommer nesten helt inn i min gummibalje, kunne ha steget tørrskodd i land, om jeg ikke var blitt så ivrig. Jeg må uti til knes, og kjenner at jeg er vanntett. Hadde jeg druknet der ute, ville jeg lenge vært et tørt lik i dypet, konservert fra halsen og ned.

Det første jeg gjør er å hale båten inn. Så åpner jeg ventilen på den, står der og nyter at den skrumper inn etter som lufta freser ut. Og det blir ikke mer igjen av den enn at den kan rulles sammen til en bylt under armen. Videre nyter jeg den beskjeftigelse det er å ta av seg, bit for bit, lag på lag av et brukt ytre, et utseende som ikke lenger er mitt. Jeg beholder ikke mer enn det lette undertøyet, og det er mitt eget, min eneste private arv med fra det forgangne, statens merke finnes ikke på det.

Men jeg er aktsom likevel, jeg må få områ meg, og jeg fordeler utstyret i to hauger, en liten og en stor. I den lille ligger nødprovianten, og en pistol med magasinet fylt, foruten ekstra ammunisjon, alt pakket i oljetrekk.

Jeg står her så åpent, et langsynt øye kan se meg, men jeg syns solen alt har fått varme, frosten løsner ut av mitt indre og huden blir tørr for klamsvetten. Jeg kjenner meg så usett, så usynlig, nå jeg er naken nok. Og som for å være helt sikker, stryker jeg også av meg undertøyet, kjenner befriende at jeg nylig er kommet til verden.

Den største bylten drar jeg inn i et bergskar. Det er sandbunn der inne, jeg graver meg prøvende ned med bare hendene uten å kjenne fuktighet. Da det blir hardere og for langsom jobb med så enkel redskap, trenger jeg ikke lete lenge langs sjøkanten før jeg finner en rekfjøl og like etterpå et hankeløst spann. Med spannet går det radig unna, jeg graver mer enn dypt nok. Så legger jeg alt sammen pent ned, det er ikke grunn til å forakte noe av det, alt dette som har berget et liv i land. Underst legger jeg fallskjermen. Den kunne vært riktigere lagt sammen, og en gang når jeg blir riktig ørkesløs og ikke vet hva jeg skal bedrive i min ensomhet, vil jeg grave alt sammen opp igjen, legge skjermen til tørk og pakke den mønstergyldig sammen. Oppå skjermbylten legger jeg båtbylten og klesbylten, og øverst våpenet. Da jeg har fylt sand over, er ikke pistolen mer gjemt enn at jeg kan kjenne det oljete stoffet den er pakket i, bare jeg stikker hånden en fingerlengde i sanden.

Provianten har jeg i behold. Men den er ikke så velsmakende at jeg blir sulten av å tenke på den. Ikke en gang røykesakene får meg til å åpne pakken. Jeg legger den inn i skyggen i bergskaret med graven, bak noen bregner på en hylle.

Og nå vil jeg søke lenger inn i min verden, jeg vil oppdage den. Enda jeg har en ulyst til å forlate stedet, slik det vil kjennes for det første menneske på en ny klode: denne grunn under føttene er min. Sjøen er nesten klorofyllgrønn, det må være et motlys fra løvhenget like over meg, med vivendelduften som blir mer og mer virkelig. Jeg må være både sulten og tørst, så vár jeg er for dufter, enda jeg ikke kjenner det minste fysiske savn.

Så det kan utsettes, fra nå av kan alt utsettes. Jeg vasser langsomt uti, sjøen biter i kroppen, jeg tar det så smått utover at det hukrer i meg, kjenner bare sand under føttene, tar de svevende stegene en får mot dypet, famler tærne mot bunn, enda vannet står til skuldrene. Dukker under i frysningen og tar meg inn igjen i forte tak etterpå. Varmen kommer med det samme. Jeg står der og ser mitt perlende hvite skinn rødme langsomt. Og likevel haster det ikke videre i så mye som en pore. Jeg tar en granskning bortom graven. Ingen kan gjette seg til annet enn sand i bunnen av skorta. Men når jeg famler med hånden bak noen bregner på en hylle, kjenner jeg en pakke, en forundringspakke å åpne, men jeg tar ikke ut annet enn sigarettene og fyrstikkene.

Etterpå soldøser jeg en stund med ryggen mot et jernaktig fla solen smir på, mens jeg røker ut sigaretten. Den gjør meg svimmel og litt kvalm. Det er min første røyk, jeg kan ikke ha giften i blodet. Og rart skal det bli å merke videre, om jeg ikke har noe behov for det, om jeg kan være uten bekymring for å savne røyk.

Flyene ville ikke komme over fra denne kanten, jeg er trygg på det. Noen brokker av et gammelt regnestykke blaffer opp i hjernen: Hele området vil fortsette å være evakuert i lengre tid. Bomben ligger der et sted. Den skulle ha eksplodert i havflaten. Enmannsbomben. En liten stats triumf. Mulighetene for at den eksploderer på havbunnen er der. Jeg vet ikke. Jeg vet ikke lenger noe om hva jeg visste om bomben. Og jeg visker det siste ut, som en våt svamp stryker krittegn av en svart tavle.

Min nådetid er ennå i sin begynnelse. Jeg går inn i min barndom.